Vadászat
Toportyán
Szögi Tibor vadászlevelei
Szia kedves Barátom!
Végre sikerült! Megtört a jég! Már azt hittem, hogy el vagyok átkozva. Mindenki lőtt már sakált Padén aki járt utánuk – még az is, aki nem. Nekem viszont nem akart összejönni. Lehet, hogy pont azért, mert annyira vágytam utána. Sok éjszakát rászántam. Fölállt a szőr a hátamon, amikor a mellettem lévő sűrűben orgonáltak. Majdnem mindig hallottam őket, de látni vagy lövéshez jutni valahogy sohasem sikerült. De most minden keserűség feledve. Elmúlt a rossz szájíz. Egyszerre nagyot nőttem. Nagynak érzem magam, mint a toportyánölő Toldi Miklós.
No, de akkor elmesélem, hogyan is történt valójában.
Igyekeztem kedves feleségem minden óhaját teljesíteni. A ház körül, a gyümölcsösben minden halaszthatatlant megcsinálni, másnap hajnali lest terveztem nem túl messzire. Csak ide, a falu melletti nádas szélén lévő plyostinai magaslesre ültünk föl Kesztyű kutyámmal. Gyönyörű szép volt a hajnali pirkadat. Mint egy mesebeli tündérkisasszony fátyla, úgy lebegett a nádas szélén a párás, ködös sejtelem. Az ébredő természet csendje egyre hangosabb és hangosabb lett, míg végre teljesen megvirradt.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Tőlünk nem messze, bent a nádas szélében egy őzbak ránk köszörülte a torkát. De lehet, hogy nem is nekünk szólt az a zsörtölődés, hanem valamelyik riválisának akarta tudtára adni a dalia, hogy ki is az úr ezen a vidéken. Mert hát látni nem láthatott, a szél sem abba az irányba fújt, hallani se hallhatott, szépen csendben meghúzódtunk.
Meghúzódtunk, mármint múlt időben. Mert Kesztyű zokon vette a hencegő lovag fennhéjázó viselkedését, és „majd én megmutatom” jelszóval leugrott a háromméteres magasles padlójáról. Kénytelen voltam hangosan megdorgálni, lecsitítani a dühösen csaholó kutyám.
Nem nagyon akarta érteni, hogy ezt most miért nem szabad. Hisz ő csak jót akar, a gazdinak a kedvébe járni. Máskor dicséret járt azért, ha csaholva megzavarta azt a gyáva nyulat, vagy a ravaszdi után eredt jó hangosan kiabálva. Jól van no. Ha nem, hát nem. Behúzott farokkal, lelógó orral somfordált vissza a magasles létrájához. Szemében, azokban az okos kis szemekben szomorúság, vagyis inkább sértődöttség látszott.
Megsimogattam. Jó van no, majd megtanulod, mire nagy kutya leszel. És amint fölemeltem, magamhoz szorítottam, hogy újra fölmásszak vele a magaslesre, már szent volt a béke. Minden porcikája izgett-mozgott, a szeme újra pajkosan csillogott.
A ma reggeli lesnek lőttek, tudom, de azért még üldögéltünk egy kicsit. Múlattuk az időt. Magyaráztam Kesztyűnek az élet nagy dolgait. Megnyugtattam a „kollégát”, hogy nem kell elkeseredni, amiért most még nem tud mindent úgy, mint a nagy kutyák. Idővel majd minden menni fog. Kesztyű meg szinte szemrebbenés nélkül figyelt. Úgy tett, mintha értené.
Fél hat felé egy halkan duruzsoló nyárilúd-család igyekezett a birtoki búzatarlók irányába. Megszámoltam, tizennégyen voltak. Valószínű papa, mama és a csemeték. Utánuk még két csapat érkezett a jázovai halastavak irányából. Ezeket számolatlanul hagytam tovaszállni. Sietős a dolguk, hadd menjenek békében. Lassan mi is lekászálódtunk a fellegekből és visszaballagtunk az ébredező faluba.
A nap gyorsan elszaladt. Tettem-vettem a ház körül, de közben az eszem máshol járt. A délutáni vadászatot tervezgettem. Ebéd után még aludtam is egy keveset. Vagy talán kicsit többet is, mert Kesztyű szemrehányó csaholására ébredtem úgy fél hat körül. Gyerünk gazdi, itt az idő, menni kéne. Megmosolygom a kölyök szenvedélyes igyekezetét. Mintha csak magam látnám annakidején.
Nem, nem megyünk még. Nagy a kánikula. Nem szeretem, ha habzik a gatyám. Majd úgy hét óra felé. Úgy terveztem, hogy a téglagyárig elbicajozunk a kövesúton, majd gyalog a Barnaháton át a Gólyaszigetre. Szerencsére indulás előtt fölhívtam a Dragant, hogy bejelentsem, merre szeretnék az este vadászni. Megelőztek. Fleka és a Kazinci gyerek Zentáról valamint Dragan a fácántelepről ott fognak leselkedni a Gólyasziget körül. Hívtak, hogy én is csatlakozzak. Nemet mondtam.
Kesztyű még nagyon kezdő a lesen állásban. Nem mindig tudja kordában tartani az indulatait, olyankor hangosan kell fegyelmeznem. Nem akarnék másoknak kellemetlenséget okozni, ezért jobb, ha nincsen senki a közelben. Csak mi ketten, a gazdi és az ebadta kutyája.
A tervnek lőttek, pótterv meg nem volt, ezért aztán gyorsan kellett rögtönözni. Imre major, Hásztanya környéke félreesik, senki se megy arra ma estére. Hát akkor majd mi, Kesztyűvel. Abban reménykedem, hogy majd a hásztanyai dögös környékén (ide rakják ki az elpusztult bárányokat) összefutok valamelyik vörös haramiával. A juhászok éjszakánként hallják a sakálokat, látják a rókákat. Ennyi elég is. A vágy fűtötte remény szárnyakra kap – szinte biztos! Ilyenkor szokott így lenni… Amikor az ember túlságosan precízen kigondolja, megtervezi, akkor semmi. De most, most biztosan szerencsém lesz!
Ahogy átérek az Aranka hídon és rákanyarodok a régi bocsári útra leteszem Kesztyűt, hadd szaladjon a bicikli mellett. Itt már nincs kocsiveszély, amin egyáltalán nem csodálkozom. Akkorák itt a lyukak, hogy még biciklivel is óvatosan kell hajtani, néhol le is kell szállni, ha csak nem akarok tizenhatosokat a kerekemben. Amióta megépült az új út, mindenki arra jár.
Ha már megálltam, lehúzom a tokot a kis billenő csövű golyósról és egy karcsú, saját töltésű 223-as lőszert csúsztatok a csőbe. A birtok utáni nagy parcelláknál nem számítok semmire. Korán van még, magasan a Nap. Majd esetleg hazafelé. Éjszakánként szívesen használja a vad az elhagyatott „autópályát”.
Az Imre majori bekötőútnál, a kanyarban leteszem a lábam. Balról nagy szójatábla, az nem igazán érdekel, de jobbról tízholdnyi búzatarló. A laposokban tavacskák alakultak ki a tegnapi felhőszakadás nyomán. Körülöttük zajlik az élet. Szürke, barna, fehér pontok, pontocskák nyüzsögnek. Ahogy jobban szemügyre veszem, amott egy nyakigláb gólya kimért léptekkel araszol a tócsa szélén, egy szürke gém szinte szoborrá merevedve áll, kis apró mocsári madarak futkosnak össze-vissza a vízszélen.
No de ki az a magányos fekete vitéz a tarló túlsó csücskiben, úgy hét-nyolcszáz méternyire? Megdobban a szívem. Talán egy megárvult, egyedül maradt süldőcske? Nincs anyuka vagy nagynéni, aki megmondaná, hogy ilyen korán, amikor még a Nap is megláthatja, nem ajánlatos kimerészkedni a sima terülj asztalkára.
Gyorsan lekanyarintom a puskát a vállamról, a céltávcsövem nagyítógyűrűjét a kilencesre tekerem és … és elszégyellem magam. Csak egy fekete gólya bóbiskol egy lábon állva. Rég nem találkoztunk. Valamikor régen, a nyolcvanas években a moholi nagyerdőben néha tizenöt-húsz pár is költött. Ősszel, vonulás előtt itt gyülekeztek, száznál is többen voltak. De mióta kiszáradt a „hóttisza” az erdő körül, a fekete vitézek is lassan elkoptak, másfelé járnak.
Ahogy tovább megyünk a sok apró madár sipítozva kel föl előttünk. Nem túl komoly a riadalom, csak úgy szokásból kiabálnak, a hátunk mögött már vissza is toccsannak a sekélyke pocsolyába. Eleinte Kesztyű barátom nagy vehemenciával rontott a bátrabb, vagy inkább lustább madarak közé, akik nem vettek rólunk tudomást és ott maradtak az út szélén. Csak úgy dagadt a melle a büszkeségtől, amikor a madarak riadtan ugrottak szét a „fenevad” karmai elől. Fontoskodva riszálta a fenekét, mint a western filmben a seriff (akit John Wayne alakított), miután a kocsmába szétcsapott a rosszfiúk között. Néhányszor ez még megismétlődött, de amikor látta, hogy semmi értelme, a madarakat nem tudja elkapni, a gazditól meg nem kap érte dicséretet, akkor abbahagyta. Meglehet, hogy a szusz is egy kicsit elfogyott már, és nem volt könnyű behozni a lemaradást egy-egy ilyen kiugrás után.
A koncháti kanális és a kövesút kereszteződésénél megálltunk körülnézni. A kanális túloldalán tízhektárnyi olajrepcetarló. Elég magasra van vágva. Most nappal még valahogy észre lehetne venni a benne mozgó vadat, de este, sötétben nincs esély rá. A sáros földúton se látszott túl nagy mozgás – legalábbis ami engem érdekelne –, ezért tovább megyünk.
Hásztanyánál meglep a nagy csend. Máskor már messziről jelezték a jövevényt a tanya négylábú őrei, most meg semmi. Ahogy közelebb érünk, akkor látom csak, hogy mi is ennek az oka. Minden víz alatt áll. Az udvar nagy része, a birkaakol, a szénakazal, a kutyák lefektetett vashordó „háza”. Tehát kényszerből elhagyták a tanyát, amíg a víz vissza nem húzódik.
Megyünk tovább. Nagyobb súlyt kell fektetnem a pedálokra, hogy fölguruljunk a dombra. Innen föntről szépen belátni a közelebbi és távolabbi határrészt. Az út mellé fektetem a bicajt, jólesik a gyalogjárás, az alsó fertályomat már egy kicsit elzsibbasztotta az a fránya nyereg. Elsétálunk a határkanális végénél kigömbölyödő dombcsúcsig. Ez a környék legmagasabb pontja. A dombtetőn méternyi magas, harminc centi átmérőjű fehér betonkaró, tetején fémlapocska, azon meg egy koordináta pont. A földmérők régen járhattak errefelé, mert a karót úgy benőtte a nád és a kökény, hogy alig tudtam megtalálni.
Szép kilátás nyílik a környékre innen. Megpróbáltam elképzelni, merről és hova igyekezhet a vörös kabátos társaság majd sötétedés után. A dombon lévő három-négyhektárnyi búzatarló jó egerésző helynek látszik, de körben a domb lábánál mindenfelé csillog a víz. Ha a koma ide jönne vacsorázni, jövet-menet hasig kellene gázolnia a latyakos vízben. Ááá, nem, nekem se tetszik. Kesztyű is átkutatott egy fél kézilabdapálya nagyságú bozótost, de semmi megugatnivalót nem talált. Megbeszéltük, hogy megyünk tovább. Azazhogy vissza, a „leparkolt” járművünkhöz.
A Nap épp akkor bújt el a Tisza-parti erdő nyárfái mögé. Szép lassan legurultam a domb hátán, a lendület majdnem kitartott a hásztanyai bejáratig. Itt nekitámasztottam a bicajom a személyzeti épület falának és Kesztyűvel tettünk még egy sétát. A koncháti kanális „patkója” itt van úgy kétszáz méternyire. A partján erről-arról kökény- és vadszilvabozótos. Nem is kicsi, igazi dzsungel. Csak az a baj, hogy a túloldalán a bokrok összeérnek a here- és kukoricatáblával. Az innenső oldalon jó leshelyek kínálkoznak, a fű is rövid.
Minden nagyon szép és nagyon jó, csak éppen az a fránya szél pont a bozótos felé fújdogál. Meg aztán amikor kivallatom a kis téglahíd átázott talaját, már nem is bánom, hogy nem fogok itt leskelődni. Pár őz-, nyúl- és fácánnyomon kívül semmit sem találtam. Úgy döntöttem, hogy mozgó lesen leszek ma egész este. Szép lassan gurulok a „kövesúton”, és amikor a tarló sarkához érek, óvatosan belesek oda.
Gurultam is, a tarlókra is belesegettem, de sajnos semmi, azaz egy pár nyúl kivételével semmi. Közben elszaladt az idő. Először eltűntek a színek, majd teljesen elszürkült a világ körülöttem, mind kevesebbet és kevesebbet láttam a tarlók hátából. Végül teljesen behúzták a függönyt. Már arra is nagyon oda kellett figyelnem hazafelé, hogy az úton nehogy belehajtsak valamelyik gödörbe és a nyakamat törjem. A „nagycáger” egy hajszálnyit hagyta el a tizenkettőt, a kicsi meg a tízessel kokettált, amikor fölkattant a fény a kis szobában.
Először Kesztyű kapta el a kiérdemelt vacsorát, majd a gazdi is bekapott egy pár falatot, csak úgy kutyafuttában. Azután egy gyors tusolás és irány az ágy. Százhússzal kell aludnom, mert mindjárt csörög a vekker.
* * *
Valahol lent mélyen, az álmok bugyrában jártam, csak úgy lebegtem valami sötét, jóízű semmiben, amikor eszeveszett csaholással visszarángatnak ebbe a világba. Nem nagyon tetszik, de muszáj felkelnem. Hiába kiabálok a nyitott ablakon át, kutyám nem tágít, szinte elcsuklik a hangja a nagy erőlködésben.
Felgyújtom a kinti villanyt. Most már minden világos. Kutyám most vívja párbaját élete első sündisznójával. A szerencsétlen ott fekszik a küszöb előtt karikába csavarodva, mint egy labda. Kesztyű nyilván megtapasztalta, hogy mivel is jár, ha összeakaszkodik egy ilyen tűpárnával, most már csak a füvet harapja, a földet kaparja a süni körül. Kutyám szikrázó szemeiből látom, hogy nem fogja hagyni magát lebeszélni, ezért ha gyorsan vissza akarok kerülni az ágyikómba, akkor cselekednem kell.
Álmos szemmel a hólapát került először a kezembe. No de sebaj, ez is megteszi. A söprűvel rágurítom a szúrós gombolyagot és kiteszem őkelmét az utcára. Kesztyű majd lever lábról, nem tágít. Már nem ugat, csak kétségbeesetten rohangál. Láttad gazdi? Mi volt ez a fenevad? Szúrt a szőre! Égetett a harapás, mintha parázsba nyúlnék! De azért én nem hagytam, megmutattam neki!
Jól van, jól. Megsimogatom, megnyugtatom a kis hőst. De most már megyek, nemsokára kelni kell. Szemrehányóan tekintek a kismutatóra. Hova a fenébe sietsz annyira? Már fél egy is elmúlt. De már alszom is. Simán, lágyan, kicsúszik az evilág az ágyam alól. Visszaérkezek az álmok, a jószagú gyönyör birodalmába.
* * *
Alig pislantottam egyet és máris kelni kell. Kíméletlenül csörög a vekker. Morcosan, szitkozódva ülök föl az ágy szélére, két ököllel dörzsölöm ki a szememből az álmot. Nem igazán vagyok biztos abban, hogy most föl akarok kelni. Aztán megemberelem magam, aki sakált akar lőni, az ne nyavalyogjon. A felgyulladó erős fénytől majdnem magamhoz térek, a jó hideg mozsdóvíztől pedig már teljesen kijózanodok. Ma hajnalban sakált fogok lőni! Ez fölvillanyoz. Nem is vagyok már álmos.
Ripp-ropp felöltözök, szinte egyszerre bújok gatyába-nadrágba, az előre becsomagolt hátizsákba. Már mennék is, de Kesztyűt nem olyan könnyű meggyőzni arról, hogy ő marad. Hiába mondom én, hogy okos kutya, nagy kutya, meg hogy te őrzöd majd a házat. Érti ő, hogy mit kér a gazdi, próbálja is betartani, de hát a szenvedély. Behúzott farokkal, szűkölve lopakodik előre, és amikor a biciklit tolom ki a kapun, kisurran a lábam alatt. Mérgesen rászólok. Most már látja, hogy ez komoly, nincs mit tenni, visszasomfordál a kapun belülre. Mielőtt a kaput rácsuknám, jár még egy utolsó dicséret, simogatás.
Ez jólesik, egy kicsit könnyebb így. Talán a szíve se szakad meg egészen. Kettőt kattan a zár és én már gurulok is a szépen kivilágított főutcán, át a vasúton, a temető mellett, végig a sötétben kígyózó kövesúton, ki egészen a barnaháti téglagyárig. Eddig szép volt meg jó, de most a sáros földes úton, ebben a koromsötétben… Figyelek én, figyelek ahogy birok, de hát a kis batrilámpa nyeszlett fényébe egyszer csak ott terem a pocsolya, majd egy mély traktorkerék vájta csapás. Nincs idő kitérni, egy nagy loccsanás, toccsanás, egy cifra káromkodás és már megyek is tovább.
Mire végigszenvedem a barnaháti nagydűlőt és lekanyarodtam a lápi úthoz vezető srég dűlőn, lassan kezd szürkülni Szaján felől az ég alja. Az utolsó kukoricatábla sarkánál leszállok a nyeregből, a bicajom betolom és lefektetem a második kukoricasorban. Innen már gyalogszerrel óvatoskodok a Gólyasziget felé.
Titokzatos ilyenkor a határ. Vagy inkább misztikus. A felszálló pára, a derengő fény csak sejteti inkább, mint megmutatná azt az egyszínű, szürke világot. Ötven-hatvan méter után már homály fedi előttem az utat, balról a búzatarlón látom az összepréselt bálákat, de odébb már elmosódnak, csak egy maszatnak tűnnek. Akár még disznó is turkálhatna a túlsó végében, azt se tudnám fölismerni. Az egerésző rókáról meg ne is beszéljünk. De percről-percre javul a helyzet, élesedik a látás. A közelben már megjelennek a színek, mellettem zöld, sárga, piros és kék a világ, míg valamivel odébb fekete-fehérben zajlik az élet.
Átmegyek a kis téglahídon, a Gólyasziget kapuján. Nekem ez a Paradicsom kapuja, a szívem csücske. Nagyon szeretem ezt a nádas, zsombékos kis szigetet. Tudja ő is ezt, meg is hálálta már számtalanszor. No de nézzük csak, mit is mutat az ábra. Az átázott, szikes talaj mint a palatábla, írni lehetne rajta. Írtak is az arra járók, rovátka írással. Néhol egyértelmű az üzenet, máshol viszont kacifántos, az ember szinte összezavarodik. Ki is ment, merre és mikor? Őz-, róka-, nyúl- meg borznyom mindenfelé. De én most egy különlegeset keresek. A rókáénál valamivel nagyobb, a vizsláétól valamivel kisebb nyomat. És ahol szép tisztán, láthatóan kirajzolódik, ott megvizsgálom figyelmesen a két középső ujj párnáit.
FROMMER, Magyarország legnagyobb fegyverboltja! Kattints a képre és keresd meg a hozzád legközelebb lévő vadászboltot és a szerződött fegyvermestereket!
Ez az! Itt szépen látszik, hogy a párnák hátulsó része össze van nőve. Tehát az éjszaka erre járt álmaim célpontja, az aranysakál. Egy darabig próbálom követni a nyomakat, de utána ráhagyom. Sietnem kell, teljesen kivilágosodik, fél öt is elmúlt már. Kicsit beljebb, két nádsáv között, egy zsombékos szélén áll Boján barátom magaslese. Oda igyekszem. Onnan szeretném meglesni az éjszakai portyából hazatérő haramiát.
Kerülgetnem kell a zsombékos vízereket, nehogy megbukjon a csizmám. Egy ritkás, hónaljig érő nádfolton igyekezek átjutni, amikor ösztönszerűen balra pillantok. Kint a kaszálón, tőlem olyan kétszáz méternyire, egy róka egerészik. Lekapom a fejem. Mással van elfoglalva, remélem nem látott meg. A szél jó irányból fúj, attól nem kell tartanom. Kiveszem a háromlábú vadászszékem a hátizsákból, azt és a puskát fogom csak magammal vinni. A hátizsákot egy zsombékon hagyom, az csak zavarna lopakodás közben.
Óvatosan, lassan haladok. Minden útba eső nádszálat félrehajtok, ne susogjon, ne roppanjon. A térdem az orromat veri, a szemem csak a következő lépést figyeli. Kicsit kockázatos, de egyszer se emelem föl a fejem, hogy megnézzem, épp most mit csinál az én rókám. Csak most lesek ki óvatosan, amikor már csak pár szál nád és egy száraz fűcsomó választ el a simára nyírt kaszálótól.
Vissza is rántom a fejem abban a minutumban. Te jóságos ég, micsoda mázli. A koma is pont errefelé szaporázta és most itt van előttem úgy nyolcvan méternyire. Szerencsémre pont egy kis laposban szorgoskodik. Valószínűleg egy mezeipocokvárat akar elfoglalni. Csak a meggörnyedt hátát látom, nagyon leköti a figyelmét a kubikolás, mert egyszer sem emeli föl a fejét.
Kihasználom az alkalmat, kilépek a tisztásra. Fölállítom a székem és kényelmesen nekikészülök a lövésnek. Mindkét könyököm a térdemre támasztom, most már a célkereszt mögött figyelem őkelmét. Csak mintegy háromujjnyit látok a nekigörbült hátból. Mi a fenét csináljak? Ha ez abbahagyja a kaparást –, srégan fejjel errefelé van fordulva –, biztosan meglát. Mi van, ha egyből megugrik? Ha nem találom el?
Ha, ha – túl sok a ha. Nincs itt mit várni. Nagyon megbízható ez a kis 223-as. A tus szépen befekszik a vállgödörbe, az arcom a pofadéknak simul, pár mély lélegzet, a szálkereszt szinte odatapadt a meggörbült hát legalsó pontjára. A mutatóujjam lassan begörbül.
A sistergő csattanás végén a pukkanás jelzi, hogy a lövedék célba talált. Pukkanás, majd hátborzongató, eddig még rókától nem hallatott csérogás. Gyorsan egy új golyó a csőbe, várok lövésre készen, de semmi. Nem is látok semmit, de el se szökött semmi.
Az órámra nézek, négy óra ötven perc. Mivel minden csendes, semmi se mozdul, a róka biztos kimúlt már. Nyugodtan visszamegyek a hátizsákomért, bepakolom a székem és a hátamra kanyarítom a zsákot. Megindulok és számolom a méteresre nyújtott lépteim.
Egy, kettő ….. hatvanhé… – és megakad a „t” betű a torkomon. Ott fekszik előttem az én „rókám” tömzsi, kurta farokkal, pöttyösen maszatolt tarka hátsávval, valahogy másképp álló fülekkel. Te jóságos ég! Csak most fogom föl. Nem is volt alkalmam izgulni. Csak úgy pitty-potty, meglövöm a nagy álmot, életem első aranysakálját.
Letérdelek mellé, csak a szemeimmel simogatom. A fotózáshoz még nem elég jók a fények, ezért nem nyúlok hozzá. Fölmászok a száz méternyire lévő magaslesre. Ez most a megfelelő hely. A lelkem szárnyalni szeretne, hadd lása mindenki, mennyire boldog vagyok. Kimondhatatlanul boldog.
Egy pillanatra arra gondolok, hogy hátha majd jön a párja és… de gyorsan elhessegetem a gondolatot. Nem, nem. Nem szabad mohónak lenni. Ezt az örömöt már úgyse lehet fokozni, akkor meg minek.
Egy darabig csak ülök, nézem a kék eget, hallgatom egy vörösvércse pár vijjogását, az ébredő nádas csacsogását. Néha vetek egy pillantást az én csodás zsákmányom felé. Ilyenkor elmosolyodok. Micsoda egy szerencsés fickó vagyok én!
Amikor lemászok a létrán már szikrázóan süt a Nap. Hosszú árnyékot húzok magam után, ahogy újból a sakálomhoz megyek. Pár fotó az elejtés helyén, majd még jó néhány a magasles létrájára akasztott farkassal, a nádi farkassal.
Haza már csak a bundáját hoztam. Megtakarítottam, cserzőlébe tettem, ma szedtem le a deszkáról. Gyönyörűszép prém, igaz, hogy csak nyári, de azért én nem adnám egy vak lóért se cserébe. A koponyát nem hoztam el. Túl gyengének találtam. Tavalyi vagy tavalyelőtti fiatal nőstény, akinek még nem voltak kölykei. Ha sikerülne egy öreg, nagy fejű kant is puskavégre kapni… No, de ne igyunk előre a medve bőrére. Majd!
Zárom soraim, csókollak benneteket, barátod Tibi.
Zenta, Vajdaság
Vadászat
…és megtört a jég!!
Király Attila vadászíjász kislányával közösen vadászott. Az élményeiről beszámolt lapunknak:
A lányom két éve kísér és együtt eddig nem sikerült semmit elejteni. Nem jutottam lövéshez, vagy, ahogy ő mondja: “mindig az jön be, amire épp tilalom van”, vagy az utóbbi időben elhibázom – ilyen is volt. Talán rágörcsöltem, nagyon szerettem volna egy közös elejtést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-3-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
13:30-kor már az autóban ültünk. A pár napja kihelyezett vadkamera többek között egy egyagancsú bakot is lencsevégre kapott – volt esély, hogy bejön. Kevés esély volt, de volt. Miután átvergődtünk a határon, ami “összeért”, lepecsételtetve a papírt, hogy viszem-hozom az íjat, a magyar számom bemondta az unalmast. Kiskunhalason megszervízelték, így már tudtam szólni a vadőrnek, hogy érkezünk. Már az erdőben jártunk, párszáz méterre a leskunyhótól, alig várva, hogy beüljünk, mikor – elakadtunk. A favágók hulladékainak segítségével sikerült kivergődni a “fosóhomok” csapdájából, a kocsit otthagyva gyalog indultunk a kunyhóig, az akciótól piszkosan és csuromvizesen. Közben bolond szél támadt, szerencsére épp jó irányból.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-4-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Jeget mondanak. Fákat kicsavaró szelet. Velem meg ott a gyerek. Hát, meglehetősen ideges voltam. Mézesszívet vettem elő, javítja a koncentrációt. És éhes is voltam. Meg ideges. Amint ott bontogatom a kevésbé csörgős zacskót, amibe otthon átöntöttem, a szemem sarkából két őzet pillantok meg a szórón!! Lassan szemügyre véve állapítom meg, hogy suta, de nem bakkal – hanem a gidájával.
Rékával lefilmeztük és elégedetten ültünk vissza, mikor elmentek. Jó, hogy elmentek – nem jó, ha kiszúr a suta és riaszt. A szél tovább játszotta bolond játékát és két nyúlon meg három szajkón kívül nem jött semmi. Aztán egy karvaly, ami odavágott a vadgerlének, de elhibázta. Lassan szürkült. Kezdtem elveszíteni a reményt – pedig olyan biztosan éreztem: ma elejtünk valamit!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-1-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Léptek zaja verte fel az addigra már lecsendesedett erdőt.
– Jön valami – súgtam a lányomnak. De ahogy jött, már ment is – a forgó szél elárult bennünket, és távolodni hallottuk a lábak neszét. Odébb riasztott is. Nnna, ez nem a mi napunk – akartam épp mondani a vadőrnek. De furcsa érzés lett úrrá rajtam. Jobban kellene bíznom – gondoltam. Ekkor ütött szöget a fejembe a gondolat: DNY-i szél fúj, az őz DK-re volt, és délre futott. A stressz-szagot arrafelé hagyta ott. Ha arról jön valami, mindenképp megérzi a szagunkat, tehát mindegy. Szemből, balról, de még hátulról is jöhet bármi – ha nem fordul a szél, mint ma már háromszor.
Még végig sem gondoltam, szemből-jobbról, keleti irányból megjelent a bak! Két év alatt nagyon sok helyzetet kihagytam (pl ág volt előtte, erősen szürkült és lámpázni kellett volna…). Elkezdtem megfeszíteni az íjat, erre fölkapta a fejét! Negyedig kihúzott íjjal vártam, hogy ismét lehajoljon. Két örökkévalóság után ez meg is történt, ismét inni kezdett. Kihúztam az íjat és fókuszáltam. Mivel múltkor fölé lőttem (ma a próbalövések nagyon jól mentek!), kissé lejjebb húztam az íjat – túlzottan nem mertem, mert az a tapasztalat, hogy ilyenkor okvetlen alá lövök. Igyekeztem jól oldani, nem siettem el. Jónak éreztem. A bak viszont eldőlt – gerinclövés…
Üröm került az örömbe. Épp ez az, amit mindig próbálok elkerülni. Még ma is beszéltünk róla a lányommal, hogy azért gyakorolok sokat, hogy ne szenvedjen a vad. Az Attila Kelemen féle vadászkésemmel megadtam a kegyelemdöfést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-2-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Biztos voltam benne és a videó igazolta is: mire a vessző odaért, a bak rogyasztott.
Zúgjon neki odaát!
Írta és fényképezte: Király Attila
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Vadászat
Egy csodás vadászat
Pető Zsolt 2024. augusztus elsején egyéni vadászaton vett részt, vaddisznóra vadászott. Élményeiről beszámolt lapunknak az elejtő:
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-2-300x167.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Kedves Vadász Barátok! Szeretném megosztani veletek vadászatom történetét. Miután elhelyezkedtem a kedvenc vadászterületemen, sokáig csak várakoztam. Éjfél után azonban a repcetarlón, amin déli szél fújt, északi irányból kiváltott az áhított vad. Természetesen északi irányból érkezett a közeli napraforgótáblából. Cserkelésre semmi esélyem nem volt a körülmények miatt. Jó pár mély levegővétel után úgy döntötttem, hogy lövést teszek a vadra. Miután lejött a horizontól, célba vettem és egy jó találattal hoztam terítékre a fényképen látható vaddisznót. A lövés pillanatában tudtam, hogy 200 méternél messzebbre van tőlem.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Az öreg Sauer 90 300 W. még mindig a legjobb vadász fegyverek között van! A Federel Power Shock 11,7 g lövedéktől azonnal helyben maradt a kan. Miután birtokba vettem, ellenőriztem a távolságot, amit GPS-el mértem meg. A lőtáv pontosan 370 méter volt! Az illetékes vadászati hatóság bírálata szerint a nagyagyarak hossza elérte a 23,7 és a 24,8 centimétert.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-1-300x169.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
A kisagyarak körmérete meghaladta a 6,7 és 6,9 centimétert. A hatóság szakemberei aranyéremmel díjazták a trófeát! Köszönöm Vidoczi Zoltán barátomnak a munkáját, aki elkészítette a trófeaalátétet ennek a különleges trófeának!
Külön köszönetemet szeretném kifejezni barátaimnak: Zolikám, Danikám, Csabikám!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-3-300x290.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Nagy boldogság nekem ez az élmény és ez a trófea, amit soha nem felejtek el!
Írta és fényképezte: Pető Zsolt
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Frommer
FRANCHI: Hogyan tisztítsuk meg a sörétes puskát?
A sörétes puska tisztítása egy olyan része a vadászatnak, amelyet nem szabad alábecsülni, ha azt szeretnénk, hogy fegyverünk mindig olyan állapotban legyen, hogy bármikor elindulhassunk vadászni. A puska tisztításának elsajátítása minden vadász számára elengedhetetlen, hogy a vadászat után a legjobb állapotban várakozzon a fegyverszekrényben. A vadászat sok apró dologból áll össze: érzelmek és adrenalin, a természet közelsége és az élővilág tisztelete, a vadásztársakkal megosztott pillanatok, valamint a magányos séták a vadászkutyánkkal s végül, de nem utolsó sorban a vállunkon, a kezünkben ott kell lennie szeretett fegyverünknek is, amellyel, ahogyan minden mással, törődnünk is kell. Cikkünk, – amelyet Albert Attila, a FROMMER kereskedelmi igazgatója fordított – az olasz fegyvergyár, a 155 éves FRANCHI útmutatását tartalmazza és néhány tippet kaphatunk, hogyan végezzük el a „terepi” karbantartást, hogy a vadászpuskáink mindig csillogóan tiszták legyenek!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/pulizia-fucile-2-300x200.jpg)
A nedves, párás környezet a legnagyobb ellensége a fémnek és a farészeknek. Forrás: Franchi / FROMMER
A sörétes puska tisztítása ugyan egy apróság a vadászat élményében, de megkerülhetetlen. Ahogy minden tapasztalt vadász tudja, ezt nem lehet elhanyagolni és valljuk be, fegyverünk gondozása, ha valóban szeretjük ezt a szenvedélyt, igazán jó érzést ad. Sokan beszámoltak már erről s persze ki ne ismerné azt a megnyugtató érzést, mikor végeztünk a művelettel.
Hogyan tisztítsuk a félautomata sörétes puskát?
Először is, végezzünk megfelelő karbantartást. Számos tényező fenyegeti a vadászfegyverek állapotát, ezért nagy figyelmet kell fordítani a karbantartásra. Különösen az új engedéllyel rendelkező vadászok számára fontos, hogy tiszta fegyvereik legyenek és ennek érdekében jó szokásokat alakítsanak ki!
Egy vadásznap, legyen az rövid vagy egész napos, számos külső tényezőt hozhat, ami veszélyeztetheti a puska integritását. A lőpor robbanása miatt keletkező maradványok és lerakódások, a növényi szennyeződések, levéldarabok, harmatcseppek, nedvesség vagy eső, sár, izzadt tenyérlenyomatok és egyéb külső tényezők is veszélyeztethetik a vadászfegyver épségét.
Fontos, hogy a sörétes puskákat a tisztítás előtt szedjük szét. Mielőtt bármilyen karbantartást elkezdenénk, elengedhetetlen, hogy gondosan szétbontsuk a puska fő részeit és az ismereteinknek megfelelően megvizsgáljuk.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image1-3-2-1024x1024-1-300x300.jpeg)
Kedvelt márka a Ballistol. Fotó: Dr. Szilágyi BAy Péter / Agro Jager
Hogyan olajozzunk a félautomata sörétes puskát?
Szedjük szét, vegyük le a csövet és tárat. Hasonlóképpen járjunk el a bock vagy dupla fegyvereknél is és a fődarabok szintjéig bontsuk szét a puskáinkat – ahol az ejektor részeit alaposan tisztítsuk meg.
Az elsütőszerkezet más történet, mivel az a tusában marad, így azt általában terepi karbantartáskor nincs lehetőségünk megbontatni.
A bock puskáknál, miután eltávolítottuk az előagyat, a csövet, az első lépést már teljesítettük is, miközben a félautomata sörétes puskák szétszedése után mélyebb tisztításra nyílik lehetőségünk, szemben a hagyományos dupla vagy bock puskákkal.
Ezenkívül a Franchi vadászfélautomata puskák, amelyeknek inercia mechanizmusa elöl helyezkedik el, a visszarugó pedig az előagy alatti csőre van szerelve, még könnyebben tisztíthatóak. Elég csak eltávolítani az előagyat, és már hozzá is férünk! Még a legapróbb porszemek is elérhetők… például egy fogkefével!
Általánosságban elmondható, hogy az Affinity 3 és Affinity 3.5 félautomata puskák, az elülső inercia működési rendszerrel, kevesebb karbantartást igényelnek, így könnyítve a vadász dolgát.
Miután a puska szétszerelésre került, a tisztítást gondosan meg kell kezdeni.
Hogyan tisztítsuk meg a hagyományos sörétes puskákat?
Miután a puskát szétszereltük, el kell távolítani minden szennyeződést, ami a vadászat során rakódott le. Puskatisztító pálcák, rongyok, fogkefék vagy kefék, mind megfelelő eszközök erre a célra!
Különös figyelmet kell fordítani a cserélhető choke-ok és a csövek tisztítására.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_083844-300x153.jpg)
Cserélhető szűkítésekkel egy FRANCHI Feeling sörétes fegyver. Fotó: Agro Jager
Először, miután szétszereltük és eltávolítottuk őket, durva ronggyal és acéltisztítóval kell megtisztítani, amíg az összes szennyeződést le nem szedtük a csövek belső felületéről. Nagyon fontos megtisztítani a csövet ott is, amely a choke-okat tartja. Addig folytassuk, amíg minden lerakódás el nem tűnik.
A sörétes fegyverek töltényűrjeit se felejtsük el: gondosan meg kell tisztítani, mivel ez az első olyan terület, ahol a korrózió elindulhat. Ha van előrelátásunk és nem várunk túl sokáig, ha két-három vadásznaponta megtisztítjuk a csöveket, a munka viszonylag minimális lesz.
Célszerű minden alkalommal áthúzni egy tisztító pálcát a csövön, majd végül egy zsíros, “vastagabb” olajjal befejezni a műveletet, hogy a fémet szigeteljük a levegőtől.
Tisztító pálcák minden fegyvertisztító készletben megtalálhatók a fegyverboltokban.
Fokozott figyelemmel járjunk el akkor, ha gyöngygolyót használtunk – vaddisznóhajtások esetén.
Ezt azért szükséges megtenni, mert a golyó nagy szennyeződést okoz, így az első szabály: ne várjunk túl sokáig!
A Pegoraro Tiro Dinamico lőszerei kedveltek a gyöngygolyó szerelmeseinek körében. Fotó: Frommer / Agro Jager News
Miért szükséges olajozni a sörétes puskát?
A vadász az a fajta ember, aki nem hátrál meg és még a nehéz környezeti és időjárási körülmények között is elindul, mert a vadászat izgalma az oka annak, hogy bármilyen esős, nyirkos és hideg idő van, a vadászat nem marad el. Egyébként, ha a puska tisztításáról van szó, a legfőbb ellenség mindig ugyanaz: a víz! Hogyan védhetjük meg tehát a sörétes fegyvereinket?
A fegyver szárítása sajnos önmagában nem elegendő, mivel olajréteg nélkül nincs semmilyen védelem a nedvesség ellen. Már egyetlen vízcsepp, nedves környezet is problémát jelenthet,vagy ha a forró fegyvert visszarakják a tokba és olyan kondenzáció keletkezik, amelyek végeredményben a korrózióhoz vezet.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Minden félautomata puska, amely terepmintás (camo) bevonattal vagy még jobb esetben Cerakote bevonattal rendelkezik, nagyobb ellenállást garantál az időjárási hatásokkal szemben és ideális extrém vadászati körülmények között, például vízivadak vadászatánál.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Kepernyokep-2024-09-06-182656-300x76.png)
Franchi Affinity 3 Cerakote bevonattal. Forrás: Franchi
A Cerakote egy ultrafinom kerámia alapú festék, amely kiváló ellenállást biztosít az időjárási hatásokkal szemben.
Alternatívaként, a barnított puskákat gondosan olajozva kell tartani vadászat után, és ennyi… alapvetően ezzel a művelettel kész is vagyunk!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image3-1-3-1024x768-1-300x225.jpeg)
Különféle fegyverápoló szerek közül lehet válogatni a FROMMER polcain. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Végül, de nem utolsó sorban: hogyan ápoljuk a farészeket?
Valljuk be, amikor vállra vesszük a puskát és érezzük az alatta melegedő faanyagot, az mindig különös élmény, bármilyen korúak a vadászok. Vannak vitrinpuskák, amelyek szinte túl szépek, hogy igazak legyenek, és vannak azok a fegyverek, amelyek velünk járják a legkülönbözőbb kalandokat.
A Franchi fegyvermárkát, 1868-ban az olasz, Luigi Franchi alapította. A technológia fejlődése mellett a FRANCHI a hagyományt is tiszteli és ma is kaphatóak, rendelhetőek fatusával a fegyvereik. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Ha egy vadásznak ilyen típusú puskája van, amely talán gyönyörű fatusával rendelkezik, akkor néhány „csata” nyomával is számolnia kell. A szenvedélyes, romantikus vadászok még térképnek is tekinthetik ezeket, amelyek megörökítik a puskáinkkal az összes közösen átélt vadászatot.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/02/Frommer-1-300x163.png)
FROMMER, Magyarország legnagyobb fegyverboltja! Kattints a képre és keresd meg a hozzád legközelebb lévő vadászboltot és a szerződött fegyvermestereket!
Mivel a fa élő anyag, az első dolog, amit szem előtt kell tartani, hogy sérülhet használat közben. Bár nincs rá varázsital, vannak apró lépések, amiket megtehetünk.
Ha lakkozott fafelülettel van dolgunk, karbantartásra nincs szükség, viszont ha megsérül, nagyon nehéz helyreállítani. Az olajozott fa azonban közvetlenül a vadász által is karbantartható, anélkül, hogy szakemberhez kellene fordulni.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_084135-2-1-300x152.jpg)
Ne hanyagoljuk el a farészek ápolását sem! Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Amennyiben nincsenek mély repedések, elegendő a fegyverboltban kapható olajjal kezelni a fát és az visszanyerheti eredeti megjelenését és fényét.
Ez az olajozott tusák valódi szépsége, mert mindig újra vissza lehet állítani őket az eredeti állapotukba!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Agro-Jager-FROMMER-Vadaszbolt-2-300x210.jpg)
Albert Attila, a FROMMER Fegyverbolt kereskedelmi igazgatója. Fotó: Agro Jager / FROMMER
Összegzésként
Ezek a hasznos tippek, amelyek segítségével a félautomata sörétes puskát, illetve általában a puskákat tisztíthatjuk és gondozhatjuk. Ugyanakkor igaz, hogy a Franchi puskák valóban a vadász szolgálatára vannak tervezve.
Mert nem a szép fa vagy a szép gravírozás az, ami különbséget tesz, amikor a bozótosban járunk, a mocsaras vizekben vadászunk, vagy amikor a sár már a csizmánkig ér! A különbség abban rejlik, hogy olyan eszköz van a kezünkben, amely felejthetetlen érzelmeket ad nekünk!
Így, miután elvégeztük a munkát és odafigyeltünk a puskánkra… talán ideje újra vadászni indulni!
Fordította: Albert Attila | FROMMER Kft.
H-1089 Budapest, Szenes Iván tér 10.
Telefon: +36 1 210 3506
Mobil: +36 30 213 7334
You must be logged in to post a comment Login