Vadászat
Párbaj a Bakonyban
Vadásznaplómat lapozgatva sok szép emlék elevenedik fel bennem. Több, mint harminc év alatt szerzett vadászati élményeimet és tapasztalataimat örökíti meg a napló. Gyakran előveszem, mert olvasgatva újra átélem a történéseket, amelyek sok kellemes élményt hordoznak. Elmondok most közülük egyet, amely számomra mindig is emlékezetes marad.
Meghívást kaptam az egyik dunántúli vadásztársasághoz, nyár dereka táján, vadkárelhárító vaddisznó vadászatra. A meghívóm vadásztársaságának területe, a Bakony alján jó adottságú terület volt, bőséges vadállománnyal. Sokan szerettek volna bekerülni ebbe a társaságba, de ők nem akarták felhígítani a tagságukat. Még a vendéghívás joga is szigorúan korlátozva volt; a tagoknak minden alkalommal jelezni kellett a vezetésnek, hogy a saját keretükre kit akarnak meghívni, vadászni a területükre. Így hát különös megtiszteltetés volt a számomra, hogy vendégvadász lehettem ennél a társaságnál.
Igazi kánikulai nyár volt. Napközben tikkasztó meleg. A délelőtti leutazást követő ebéd után jól esett a hűvös vadászházban egy kis pihenés. Az időjárás kellemesek ígérkezett az esti vaddisznózásra. Késő délutánra már enyhült a nagy meleg, amikorra indulnunk kellett, hogy még legyen időnk szétnézni a területen. A meghívó vadásztársammal együtt mentünk egy terepjáróval, velünk volt a kísérő vadász és a gépkocsivezető. Előre megbeszéltük, hogy engem az esti-éjszakai vadászatra egyedül hagynak majd egy megfelelő magaslesen, miután óvatosan érdeklődtem, hogy volna-e erre lehetőég. A meghívó vadásztársam közbenjárására ezt ugyan megengedték, de hozzá tették, hogy ezt csak nagyon kivételesen szokták megengedni, a tapasztalt vadásznak is csak akkor, ha nem trófeás nagyvadról van szó, és ha a meghívó a vendégéért felelősséget vállal. Bár a vadkan is trófeás, ami az agyarát illeti, de úgy voltak vele, hogy ebben talán nagy kár nem érheti őket. Nagyon örültem ennek a lehetőségnek, mert szeretek a magam szisztémája szerint vadászni. Esti, vagy éjszakai vadászatnál különösen. Így nincs, aki sürgessen, beleszóljon; mikor világítsak, vagy mikor lőjek. Így hát optimistán és jó érzéssel készültem az éjszakai les vadászatra.
Engem egy zabtábla sarkán felállított magaslesnél tettek ki. A kísérőnk eligazításként elmondta, hogy erre a területre másik vadász nincs beírva, tehát bármelyik irányba lőhetek. Vadászható a vaddisznó, csak arra kért, hogy kocát lehetőleg ne lőjek, mert abból nekik komoly kellemetlenségük származna, a meghívómnak úgyszintén. Süldőt lőhetek akár többet is, no és persze kant, bár megjegyezte, hogy azok csak későn váltanak ki az erdőből a zabra. A süldők már nem sokára itt lesznek, mondta nekem biztatóan. Megegyeztünk abban, hogy ők a vadásztársammal elmennek egy másik vadföldre, de olyan távolságba lesznek, hogy hallani fogják, ha lövést adok le. Legkésőbb éjfélig jönnek értem akkor is, ha addig nem adnék le lövést.
Se szőr, se toll! – köszönéssel kívántunk egymásnak szerencsét. Ők tovább mentek én pedig elhelyezkedtem a magaslesen. Az előttem elterülő zabtáblát a domboldalban minden oldalról erdő határolta. Az érésben levő, dús zabtermés kitűnő terített asztal volt a vadaknak. Látszott rajta, hogy járnak rá, mert helyenként nagy foltokban le volt tarolva. Tőlem távolabb, a dombosabb részeken ritkább kelésű volt a zab, de a mélyebben fekvő területeken olyan magas és dús volt, hogy ott csak a letaposott részeken lehetett volna meglátni a disznókat.
Egy ideig mély csend volt körülöttem, de ahogy az est leszállt, kezdett éledezni az erdő. Különböző irányból távoli ágroppanásokat lehetett hallani. Majd egyre hangosabban, csörteteve közeledett a disznókonda. Hallani lehetett a vezetőkoca halk morgását, ahogy megpróbálta visszatartani a tapasztalatlan, éhes ivadékait. Többször megfigyeltem már, hogy a malacos kocák elvezetik a kondát a gabonatábla közeléig, de ott bent az erdő takarásában megállnak és megpróbálják alaposan felmérni a helyzetet, hogy nincs-e valami veszély. Mélyeket és nagyokat szimatolnak a levegőben, hallgatóznak egy ideig vagyis az orrukra és a fülükre, mint a legélesebb érzékszervükre hagyatkoznak halk morgásokkal figyelmeztetik a kondát, hogy várjanak még, ne legyenek mohók. Ha veszélyt éreznek, vagy valami gyanúsat szimatolnak, akkor egy pillanat alatt robusztus morgással riasztják a kondát és eltűnnek a környékről.
Néha az volt az érzésem, mintha direkt megvárnák, hogy nem tesznek-e lövést valamelyik mohó, vigyázatlan süldőre, amelyik nem vette figyelembe az intést. No és ha nincs lövés, amikor az már javában csámcsogva habzsolja a termést, akkor a tapasztalt koca is előmerészkedik a rejtekhelyéről.
Ez esetben is jól hallottam, hogy a konda a közelben van; az erdő szélében, le-föl mozogva kerülgették az illatos zabtáblát. Majd hamarosan megjelentek az első süldők, a vetés mélyebben fekvő részein. Ott lehetett hallani a falatozásukat, élénk csámcsogásukat. Aztán egyszer csak feltűntek a letarolt foltokban is. A szőkülő zabtáblában szabad szemmel is látni lehetett az esti homályban a fekete alakjukat. A koca ekkor még mindig az erdő takarásában volt és ott morgolódott. Nyilván nem észlelt konkrét veszélyt, inkább csak óvatos volt, így aztán ő maga is előjött. Fekete alakja azt mutatta, hogy nagytestű koca vezette a kondát.
Nyugodtan vártam tovább, nem volt okom a sietségre. Elhatároztam ugyanis, hogy ha már egyszer itt vagyok a Bakonyban, akkor lehetőleg csak valamire való kanra lövök, hiszen süldőt lőttem én már eleget. Kocát meg pláne nem lövök; ezt akkor sem tettem volna, ha nem figyelmeztettek volna rá. Arra gondoltam, hogy kivárok, amíg lehet, hátha szerencsém lesz, és még mielőtt jönnének értem, majd csak bejön a zabtáblába egy jó kan. Ha meg nem, és még bent lesznek a süldők, akkor is ráérek azok közül lőni egyet.
Közben újabb disznók jöttek a zabra, de azok is süldők lehettek; legalább is nagyobb példány nem volt köztük. És nem is az előző kondához tartoztak, mert az öreg koca néha megmorogta őket, mint olyanokat, amelyek másik családhoz tartoznak. Azok a tábla egy másik részén csipkedték a zabot. A leszálló sötétben főleg a hangok alapján tájékozódtam, mert a holdfény még nem igazán volt a segítségemre, arra csak éjfél után lehetett volna valamelyest számítani; de a kereső látcsövemmel mindvégig jól láthattam a süldők mozgását a szőke zabtáblában. Mindenesetre azért a fegyverlámpát is üzembe helyeztem, mert ez akkor engedélyezve volt.
Egyszer csak a lejtős zabtábla felső, dombosabb részén, az erdő határolta széle felől, hangos ágroppanásra lettem figyelmes. Majd újabb ágak törtek, roppantak; jelezvén, hogy valami nagyobb vad érkezik. Gondoltam arra is, hogy esetleg szarvasok közelednek. Majd hosszú percekig csend volt és aztán újabb ágreccsenés törte meg ezt a csendet. A zabtáblában lakmározó konda hirtelen elcsendesedett, abba hagyták a csámcsogást. A nagy koca morogni kezdett és nagyokat fújva, mély szimatokat vett a levegőből. Sejtettem, hogy ez a viselkedése nem szarvasok érkezését jelzi, mert arra a disznó így nem szokott reagálni. Sőt a tapasztalataim szerint egymás közelében is békésen tudnak falatozni. Biztos voltam benne, hogy velem szemben, fent az erdő szélén, a zabtábla közelében csakis egy jókora kan jelenhetett meg.
A sejtésem hamarosan beigazolódott. A látcsövemmel állandóan a zabvetés felső részét kémleltem, ahonnan a gyanús ágroppanásokat hallottam. Ott a terep dombosabb részén a zab kelése sokkal ritkább volt no meg le is volt tarolva és lámpa nélkül jól lehetett látni, amint egy nagy sötét alakzat megjelent a szőke zabtáblában. Az erdő takarásából lassú léptekkel előjött a kan, amit én vártam. A látcsövemmel jól ki tudtam venni a hosszúkás és méretes alakját. Éppen hogy megjelent, a koca robusztus röffenéssel riasztotta a kondát és hirtelen összeterelődve lefutottak a lesemhez közeli laposabb részre, ahol talán a legmagasabb volt a zab. El is nyelte őket, a kondából semmit, egyetlen süldőt sem lehetett látni. De a koca még ott is haragosan morgott.
A kan egyre beljebb jött a ritkás zabtáblában, felülről lefelé haladva a lejtős oldalban közeledett felém. Na, gondoltam most jött el az én időm. Óvatosan kézbevettem a magasles sarkában pihenő fegyveremet, majd a kereső látcsövemmel újra megkerestem a kant. Ott is volt és nyugodtan kezdte csipegetni a zabkalászokat. Megpróbáltam a céltávcsőben is befogni, amelyet a legnagyobb nagyításra állítottam. Láttam azzal is ugyan, de sokkal bizonytalanabbul, a célzás helyes irányát azonban megéreztem.
Éppen célozni készültem, amikor váratlan dolog történt. A kan fenyegetően morogni kezdett, mire a zabtáblában meghúzódó konda fejvesztve az erdőbe menekült. A csörtetésükből legalább is erre következtettem. De a kan továbbra is mélyeket mordult és nagyokat fújva, lassan meg-megállva a zabtábla tőlem balra eső, alsó szöglete felé haladt. Pontosan ellenkező irányba, mint ahol előzőleg a menekülő konda volt. Méltatlankodása tehát nem a kondának szólt. Onnan vajon mi jön? – merült fel bennem a kérdés. Egyben meg is adtam a választ magamnak, hogy az csak egy másik kan lehet. Nyilván azt akarja elriasztani az erőteljes fenyegetésével. Gondoltam magamban, hogy az sem lehet kislegény, mert akkor nem lenne ennyire fenyegető vele szemben.
A fenyegetés ellenére egyszer csak a zabtábla erdővel határos bal alsó szögletéből előjött egy másik, ugyancsak méretes vaddisznó, amelyik mély robusztus morgásával adott választ a vetélytársának. Akkor már nem volt kétségem afelől, hogy az csakis kan lehet. A két kan nem egy irányból érkezett, nyilván két különböző famíliából származtak. Ahogy fenyegető morgással közeledtek egymáshoz, azt jelezte, hogy ebből még párbaj is lehet. Izgatottan vártam a fejleményeket és a látcsövemet le sem vettem róluk.
Elég hamar egymás közelébe kerültek. Nyilván némi erőfelméréssel kerülgették egymást egy kis ideig, majd hirtelen összecsaptak. Villámgyorsan elvégeztek néhány pengeváltást, miközben mélyen hörögtek és sivalkodtak. Alig néhány másodperces szünetekkel többször egymásnak estek; testük tömege a sötétségben hömpölygő görgeteggé vált, távolról is érzékelni lehetett a küzdelem hevességét, hallani lehetett az agyaraik csattogását, tüdejük fújtatását. Aztán az egyik hirtelen megfutamodott, a másik egy darabig kergette, de nem zavarta ki teljesen a zabból. Megelégedett azzal, hogy a gyengébb ellenfele jóval távolabb megállt az erdő és a zabtábla szögletében, nagyjából ott, ahonnan érkezett. A győztes kan pedig visszaballagott a dombra, a ritkás zabtáblába. A legjobb helyen állt meg és folytatta a zabkalászok csipegetését, a csámcsogása messziről is hallatszott.
A látcsövemmel mind a két kant jól láttam. Szinte azonos méretűek voltak; meg nem mondtam volna, hogy valójában melyik is a nagyobb. Csak sejtettem, hogy az a vesztes, amelyik másodjára érkezett, mert oda futott vissza, amerről bejött a zabtáblába. Az összecsapás után a győztes is az érkezési helyének irányát választotta. A vesztes kan közelebb volt hozzám, mint a másik, én mégis azt választottam, amelyik megverte és elkergette a jövevényt. Ugyanis arra gondoltam, hogy az a kan nyilvánvalóan erősebb és fejlettebb, feltehetően az agyara is nagyobb.
Utólag döbbentem rá igazán, ritka eset lehet egy vadászember életében, amikor két igencsak nagy kan közül kell neki választani, hogy melyiket is ejtse el. Én tehát a párbaj győztesét szemeltem ki. Néhány perc azért eltelt azzal, amíg a keresőlátcső és a puskatávcső segítségével újra megkerestem és célba vettem a kant. A fegyverlámpa fényét csak akkor akartam rávillantani, amikor már jó támaszt találva, pontosan rajta vagyok a céltávcsővel. Kitűnő akkumulátoros lámpám volt, bíztam benne, hogy elég erős lesz a fénye és elvisz odáig, mert a távolságot legalább százhúsz méterre becsültem. Jó kéz- és válltámasszal célozva, a céltávcső szálkeresztjét igyekeztem a sötét testtömegre irányítani. Ekkor megérintettem a fegyverlámpa pillanatkapcsolóját és az éles fénycsóva telibe kapta az éppen turkáló disznót, amelyik az éles fény hatására szinte megdermedt egy pillanatra. Ennyi elég volt nekem, hogy finomítsak a célzáson és a kan lapockájára helyezve a szálkeresztet, már dörrent is a puskám. A fegyver hangjától elkülönülten, egy pillanattal később, jól lehetett hallani a becsapódó lövedék csattanását. A lámpafényében láttam, hogy a disznó elfeküdt.
A fegyverem újra töltöttem és felkészültem egy újabb lövésre is, ha szükség lenne rá, de többszöri rávilágítással meggyőződtem róla, hogy a disznó némi rúgkapálás után végleg mozdulatlanná vált. A fegyverlámpám fényében a látcsövemmel próbáltam megítélni, hogy vajon mekkora testű kant lőttem. Hát bizony egy elég nagy disznót véltem feküdni a gyéren kelt és letarolt zabtáblában, a lejtős oldalban.
Az órám világító számlapján a mutatók féltizenkettőt mutattak. Megkönnyebbültem, hogy a késő éjszakai órában nem kell keresni a meglőtt vadat. Annak pedig különösen örültem, hogy nem sebeztem, ami az éjszakai vadászatoknál könnyen előfordulhat. Meglepett, hogy a lövésem elhangzása után nem sokkal már hallottam is a gépjármű motorjának közeledő zúgását és láttam a lámpájának világítását; máris jöttek értem. Kiderült, hogy ők már tizenegy óra óta a közelben várakoztak, de betartották a megállapodásunkat; mármint ha nem hallanak lövést, éjfélig akkor nem zavarnak.
Kíváncsian kérdezték, hogy mihez lehet gratulálni? Süldő, vagy esetleg kan? Úgy látszik azt fel sem tételezték, hogy esetleg koca is lehet. Mondtam nekik nem kis büszkeséggel, hogy ez bizony kan! Na, lássuk, hol fekszik? kérdezte a hívatásos vadász. Én a lesen állva, a lámpám fénycsóváját oda irányítottam, ahol a disznó feküdt. Ők pedig a zabtábla szélén, a járművel körbe kerülve közelítették meg a helyszínt. A fénycsóvát követve hamar rátaláltak a fekvő disznóra. A terepjáró lámpafényénél nézegették a disznót és hallottam, hogy valamiről diskurálnak. Odakiáltottam, hogy: Megvan a disznó? Meg ám! De még milyen! jött a válasz. Tessék idejönni, át a zabtáblán kiáltott nekem a kísérő vadász.
Odaérve magam is elcsodálkoztam, mert egy igen nagy kan feküdt a lábaink előtt. Hosszú, izmos teste volt, magas marja és ígéretes, nagy agyara. Vadásztársaim elismeréssel gratuláltak az eredményhez. Lámpafénynél alaposan szemrevételeztük a kant. Rövid nyári szőrzetében furcsán festett, különösen azért, mert téglavörös volt az egész teste. A helyieknek ez nem volt feltűnő, mert mint mondták, ott ilyenkor a legtöbb disznó ilyen; ugyanis a vörös timföldes dagonyákban mártóznak meg. Na és az agyarai? Nagyok és épek! állapítottuk meg egyöntetűen. Az alsó agyarai legalább hét-nyolc centire álltak ki az állkapocsból, élesre fenve.
Amíg a kant zsigerelték, részletesen el kellett mesélnem, hogy miként sikerült elejtenem ezt a szép kant. Amikor elmondtam a történetet és megtudták, hogy verekedésük után két nagy kan közül választottam és a győztest marasztaltam helyben, a meghívó vadásztársam elégedetten veregette a vállam, mondván hát ez a rutin! A disznók párbaját ugyanakkor nem értettük, mert ez leginkább ősszel, a párzás időszakában szokott gyakran előfordulni, ami érthető is. De ilyenkor, júliusban? Közülünk eddig még senki nem tapasztalt ilyet. Ez esetben a terület védelméről lett volna szó? Csak találgatni tudtuk.
Bevittük a kant a társaság hűtőkamrájába, és amikor a hátsó lábaival felfüggesztve lógott a csigán, akkor láttuk igazán, hogy mekkora disznóról van szó. Hátsó lábainak körmei közel voltak a plafonhoz, az első lábai pedig nem messze lógtak lent, a padozattól. Volt még ott fellógatva kettő süldő és egy másik kan, amit hajnalban lőttek, de azok olyanok voltak mellette, mintha az ivadékai lennének. Jó hangulatban ültünk asztalhoz, hogy áldomást igyunk erre a sikerre. Jólesett ezután a késői vacsora is. Majd a kísérőink azzal köszöntek el, hogy másnap lemérik a disznót és kifőzik az agyarát. Meglátjuk majd, hogy mi lesz az eredmény.
Abban maradtuk, hogy kora hajnalban már ne megyünk ki vadászni, mert úgy elment az idő, hogy nemsokára akár indulhatnánk is. Inkább pihenünk egy jót és így könnyebb lesz a nagy melegben másnap hazaautózni. Délelőtt volt már, amikor rendbe szedtük magunkat, és amikor beléptünk az ebédlőbe, az asztalra oda volt készítve, tölgyfalevél díszítéssel a kan hófehérre főzött agyarai. Már messziről is csodálatosan mutatós volt, hát még közelebbről. A méretei visszaigazolták az előzetes becsléseinket. A nagyagyarak hossza 22,4 illetve 22,7 cm; a kisagyarak 12,8 illetve 13,1 centiméteresek voltak. Az utóbbiak körmérete 7,9 cm-t tett ki. A zsigerelt súlyát is lemérték, amely nyári szőrben 171 kg volt.
Nagy öröm volt a számomra, hogy az agyarak bírálatán megkapta az aranyérmet, amely az óta is a legszebb trófeáim egyike. Nemkülönben a története, amely a vadászemlékeimnek ma is az egyik legszebb gyöngyszeme.
Vadászat
…és megtört a jég!!
Király Attila vadászíjász kislányával közösen vadászott. Az élményeiről beszámolt lapunknak:
A lányom két éve kísér és együtt eddig nem sikerült semmit elejteni. Nem jutottam lövéshez, vagy, ahogy ő mondja: “mindig az jön be, amire épp tilalom van”, vagy az utóbbi időben elhibázom – ilyen is volt. Talán rágörcsöltem, nagyon szerettem volna egy közös elejtést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-3-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
13:30-kor már az autóban ültünk. A pár napja kihelyezett vadkamera többek között egy egyagancsú bakot is lencsevégre kapott – volt esély, hogy bejön. Kevés esély volt, de volt. Miután átvergődtünk a határon, ami “összeért”, lepecsételtetve a papírt, hogy viszem-hozom az íjat, a magyar számom bemondta az unalmast. Kiskunhalason megszervízelték, így már tudtam szólni a vadőrnek, hogy érkezünk. Már az erdőben jártunk, párszáz méterre a leskunyhótól, alig várva, hogy beüljünk, mikor – elakadtunk. A favágók hulladékainak segítségével sikerült kivergődni a “fosóhomok” csapdájából, a kocsit otthagyva gyalog indultunk a kunyhóig, az akciótól piszkosan és csuromvizesen. Közben bolond szél támadt, szerencsére épp jó irányból.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-4-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Jeget mondanak. Fákat kicsavaró szelet. Velem meg ott a gyerek. Hát, meglehetősen ideges voltam. Mézesszívet vettem elő, javítja a koncentrációt. És éhes is voltam. Meg ideges. Amint ott bontogatom a kevésbé csörgős zacskót, amibe otthon átöntöttem, a szemem sarkából két őzet pillantok meg a szórón!! Lassan szemügyre véve állapítom meg, hogy suta, de nem bakkal – hanem a gidájával.
Rékával lefilmeztük és elégedetten ültünk vissza, mikor elmentek. Jó, hogy elmentek – nem jó, ha kiszúr a suta és riaszt. A szél tovább játszotta bolond játékát és két nyúlon meg három szajkón kívül nem jött semmi. Aztán egy karvaly, ami odavágott a vadgerlének, de elhibázta. Lassan szürkült. Kezdtem elveszíteni a reményt – pedig olyan biztosan éreztem: ma elejtünk valamit!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-1-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Léptek zaja verte fel az addigra már lecsendesedett erdőt.
– Jön valami – súgtam a lányomnak. De ahogy jött, már ment is – a forgó szél elárult bennünket, és távolodni hallottuk a lábak neszét. Odébb riasztott is. Nnna, ez nem a mi napunk – akartam épp mondani a vadőrnek. De furcsa érzés lett úrrá rajtam. Jobban kellene bíznom – gondoltam. Ekkor ütött szöget a fejembe a gondolat: DNY-i szél fúj, az őz DK-re volt, és délre futott. A stressz-szagot arrafelé hagyta ott. Ha arról jön valami, mindenképp megérzi a szagunkat, tehát mindegy. Szemből, balról, de még hátulról is jöhet bármi – ha nem fordul a szél, mint ma már háromszor.
Még végig sem gondoltam, szemből-jobbról, keleti irányból megjelent a bak! Két év alatt nagyon sok helyzetet kihagytam (pl ág volt előtte, erősen szürkült és lámpázni kellett volna…). Elkezdtem megfeszíteni az íjat, erre fölkapta a fejét! Negyedig kihúzott íjjal vártam, hogy ismét lehajoljon. Két örökkévalóság után ez meg is történt, ismét inni kezdett. Kihúztam az íjat és fókuszáltam. Mivel múltkor fölé lőttem (ma a próbalövések nagyon jól mentek!), kissé lejjebb húztam az íjat – túlzottan nem mertem, mert az a tapasztalat, hogy ilyenkor okvetlen alá lövök. Igyekeztem jól oldani, nem siettem el. Jónak éreztem. A bak viszont eldőlt – gerinclövés…
Üröm került az örömbe. Épp ez az, amit mindig próbálok elkerülni. Még ma is beszéltünk róla a lányommal, hogy azért gyakorolok sokat, hogy ne szenvedjen a vad. Az Attila Kelemen féle vadászkésemmel megadtam a kegyelemdöfést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-2-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Biztos voltam benne és a videó igazolta is: mire a vessző odaért, a bak rogyasztott.
Zúgjon neki odaát!
Írta és fényképezte: Király Attila
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Vadászat
Egy csodás vadászat
Pető Zsolt 2024. augusztus elsején egyéni vadászaton vett részt, vaddisznóra vadászott. Élményeiről beszámolt lapunknak az elejtő:
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-2-300x167.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Kedves Vadász Barátok! Szeretném megosztani veletek vadászatom történetét. Miután elhelyezkedtem a kedvenc vadászterületemen, sokáig csak várakoztam. Éjfél után azonban a repcetarlón, amin déli szél fújt, északi irányból kiváltott az áhított vad. Természetesen északi irányból érkezett a közeli napraforgótáblából. Cserkelésre semmi esélyem nem volt a körülmények miatt. Jó pár mély levegővétel után úgy döntötttem, hogy lövést teszek a vadra. Miután lejött a horizontól, célba vettem és egy jó találattal hoztam terítékre a fényképen látható vaddisznót. A lövés pillanatában tudtam, hogy 200 méternél messzebbre van tőlem.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Az öreg Sauer 90 300 W. még mindig a legjobb vadász fegyverek között van! A Federel Power Shock 11,7 g lövedéktől azonnal helyben maradt a kan. Miután birtokba vettem, ellenőriztem a távolságot, amit GPS-el mértem meg. A lőtáv pontosan 370 méter volt! Az illetékes vadászati hatóság bírálata szerint a nagyagyarak hossza elérte a 23,7 és a 24,8 centimétert.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-1-300x169.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
A kisagyarak körmérete meghaladta a 6,7 és 6,9 centimétert. A hatóság szakemberei aranyéremmel díjazták a trófeát! Köszönöm Vidoczi Zoltán barátomnak a munkáját, aki elkészítette a trófeaalátétet ennek a különleges trófeának!
Külön köszönetemet szeretném kifejezni barátaimnak: Zolikám, Danikám, Csabikám!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-3-300x290.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Nagy boldogság nekem ez az élmény és ez a trófea, amit soha nem felejtek el!
Írta és fényképezte: Pető Zsolt
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Frommer
FRANCHI: Hogyan tisztítsuk meg a sörétes puskát?
A sörétes puska tisztítása egy olyan része a vadászatnak, amelyet nem szabad alábecsülni, ha azt szeretnénk, hogy fegyverünk mindig olyan állapotban legyen, hogy bármikor elindulhassunk vadászni. A puska tisztításának elsajátítása minden vadász számára elengedhetetlen, hogy a vadászat után a legjobb állapotban várakozzon a fegyverszekrényben. A vadászat sok apró dologból áll össze: érzelmek és adrenalin, a természet közelsége és az élővilág tisztelete, a vadásztársakkal megosztott pillanatok, valamint a magányos séták a vadászkutyánkkal s végül, de nem utolsó sorban a vállunkon, a kezünkben ott kell lennie szeretett fegyverünknek is, amellyel, ahogyan minden mással, törődnünk is kell. Cikkünk, – amelyet Albert Attila, a FROMMER kereskedelmi igazgatója fordított – az olasz fegyvergyár, a 155 éves FRANCHI útmutatását tartalmazza és néhány tippet kaphatunk, hogyan végezzük el a „terepi” karbantartást, hogy a vadászpuskáink mindig csillogóan tiszták legyenek!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/pulizia-fucile-2-300x200.jpg)
A nedves, párás környezet a legnagyobb ellensége a fémnek és a farészeknek. Forrás: Franchi / FROMMER
A sörétes puska tisztítása ugyan egy apróság a vadászat élményében, de megkerülhetetlen. Ahogy minden tapasztalt vadász tudja, ezt nem lehet elhanyagolni és valljuk be, fegyverünk gondozása, ha valóban szeretjük ezt a szenvedélyt, igazán jó érzést ad. Sokan beszámoltak már erről s persze ki ne ismerné azt a megnyugtató érzést, mikor végeztünk a művelettel.
Hogyan tisztítsuk a félautomata sörétes puskát?
Először is, végezzünk megfelelő karbantartást. Számos tényező fenyegeti a vadászfegyverek állapotát, ezért nagy figyelmet kell fordítani a karbantartásra. Különösen az új engedéllyel rendelkező vadászok számára fontos, hogy tiszta fegyvereik legyenek és ennek érdekében jó szokásokat alakítsanak ki!
Egy vadásznap, legyen az rövid vagy egész napos, számos külső tényezőt hozhat, ami veszélyeztetheti a puska integritását. A lőpor robbanása miatt keletkező maradványok és lerakódások, a növényi szennyeződések, levéldarabok, harmatcseppek, nedvesség vagy eső, sár, izzadt tenyérlenyomatok és egyéb külső tényezők is veszélyeztethetik a vadászfegyver épségét.
Fontos, hogy a sörétes puskákat a tisztítás előtt szedjük szét. Mielőtt bármilyen karbantartást elkezdenénk, elengedhetetlen, hogy gondosan szétbontsuk a puska fő részeit és az ismereteinknek megfelelően megvizsgáljuk.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image1-3-2-1024x1024-1-300x300.jpeg)
Kedvelt márka a Ballistol. Fotó: Dr. Szilágyi BAy Péter / Agro Jager
Hogyan olajozzunk a félautomata sörétes puskát?
Szedjük szét, vegyük le a csövet és tárat. Hasonlóképpen járjunk el a bock vagy dupla fegyvereknél is és a fődarabok szintjéig bontsuk szét a puskáinkat – ahol az ejektor részeit alaposan tisztítsuk meg.
Az elsütőszerkezet más történet, mivel az a tusában marad, így azt általában terepi karbantartáskor nincs lehetőségünk megbontatni.
A bock puskáknál, miután eltávolítottuk az előagyat, a csövet, az első lépést már teljesítettük is, miközben a félautomata sörétes puskák szétszedése után mélyebb tisztításra nyílik lehetőségünk, szemben a hagyományos dupla vagy bock puskákkal.
Ezenkívül a Franchi vadászfélautomata puskák, amelyeknek inercia mechanizmusa elöl helyezkedik el, a visszarugó pedig az előagy alatti csőre van szerelve, még könnyebben tisztíthatóak. Elég csak eltávolítani az előagyat, és már hozzá is férünk! Még a legapróbb porszemek is elérhetők… például egy fogkefével!
Általánosságban elmondható, hogy az Affinity 3 és Affinity 3.5 félautomata puskák, az elülső inercia működési rendszerrel, kevesebb karbantartást igényelnek, így könnyítve a vadász dolgát.
Miután a puska szétszerelésre került, a tisztítást gondosan meg kell kezdeni.
Hogyan tisztítsuk meg a hagyományos sörétes puskákat?
Miután a puskát szétszereltük, el kell távolítani minden szennyeződést, ami a vadászat során rakódott le. Puskatisztító pálcák, rongyok, fogkefék vagy kefék, mind megfelelő eszközök erre a célra!
Különös figyelmet kell fordítani a cserélhető choke-ok és a csövek tisztítására.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_083844-300x153.jpg)
Cserélhető szűkítésekkel egy FRANCHI Feeling sörétes fegyver. Fotó: Agro Jager
Először, miután szétszereltük és eltávolítottuk őket, durva ronggyal és acéltisztítóval kell megtisztítani, amíg az összes szennyeződést le nem szedtük a csövek belső felületéről. Nagyon fontos megtisztítani a csövet ott is, amely a choke-okat tartja. Addig folytassuk, amíg minden lerakódás el nem tűnik.
A sörétes fegyverek töltényűrjeit se felejtsük el: gondosan meg kell tisztítani, mivel ez az első olyan terület, ahol a korrózió elindulhat. Ha van előrelátásunk és nem várunk túl sokáig, ha két-három vadásznaponta megtisztítjuk a csöveket, a munka viszonylag minimális lesz.
Célszerű minden alkalommal áthúzni egy tisztító pálcát a csövön, majd végül egy zsíros, “vastagabb” olajjal befejezni a műveletet, hogy a fémet szigeteljük a levegőtől.
Tisztító pálcák minden fegyvertisztító készletben megtalálhatók a fegyverboltokban.
Fokozott figyelemmel járjunk el akkor, ha gyöngygolyót használtunk – vaddisznóhajtások esetén.
Ezt azért szükséges megtenni, mert a golyó nagy szennyeződést okoz, így az első szabály: ne várjunk túl sokáig!
A Pegoraro Tiro Dinamico lőszerei kedveltek a gyöngygolyó szerelmeseinek körében. Fotó: Frommer / Agro Jager News
Miért szükséges olajozni a sörétes puskát?
A vadász az a fajta ember, aki nem hátrál meg és még a nehéz környezeti és időjárási körülmények között is elindul, mert a vadászat izgalma az oka annak, hogy bármilyen esős, nyirkos és hideg idő van, a vadászat nem marad el. Egyébként, ha a puska tisztításáról van szó, a legfőbb ellenség mindig ugyanaz: a víz! Hogyan védhetjük meg tehát a sörétes fegyvereinket?
A fegyver szárítása sajnos önmagában nem elegendő, mivel olajréteg nélkül nincs semmilyen védelem a nedvesség ellen. Már egyetlen vízcsepp, nedves környezet is problémát jelenthet,vagy ha a forró fegyvert visszarakják a tokba és olyan kondenzáció keletkezik, amelyek végeredményben a korrózióhoz vezet.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Minden félautomata puska, amely terepmintás (camo) bevonattal vagy még jobb esetben Cerakote bevonattal rendelkezik, nagyobb ellenállást garantál az időjárási hatásokkal szemben és ideális extrém vadászati körülmények között, például vízivadak vadászatánál.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Kepernyokep-2024-09-06-182656-300x76.png)
Franchi Affinity 3 Cerakote bevonattal. Forrás: Franchi
A Cerakote egy ultrafinom kerámia alapú festék, amely kiváló ellenállást biztosít az időjárási hatásokkal szemben.
Alternatívaként, a barnított puskákat gondosan olajozva kell tartani vadászat után, és ennyi… alapvetően ezzel a művelettel kész is vagyunk!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image3-1-3-1024x768-1-300x225.jpeg)
Különféle fegyverápoló szerek közül lehet válogatni a FROMMER polcain. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Végül, de nem utolsó sorban: hogyan ápoljuk a farészeket?
Valljuk be, amikor vállra vesszük a puskát és érezzük az alatta melegedő faanyagot, az mindig különös élmény, bármilyen korúak a vadászok. Vannak vitrinpuskák, amelyek szinte túl szépek, hogy igazak legyenek, és vannak azok a fegyverek, amelyek velünk járják a legkülönbözőbb kalandokat.
A Franchi fegyvermárkát, 1868-ban az olasz, Luigi Franchi alapította. A technológia fejlődése mellett a FRANCHI a hagyományt is tiszteli és ma is kaphatóak, rendelhetőek fatusával a fegyvereik. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Ha egy vadásznak ilyen típusú puskája van, amely talán gyönyörű fatusával rendelkezik, akkor néhány „csata” nyomával is számolnia kell. A szenvedélyes, romantikus vadászok még térképnek is tekinthetik ezeket, amelyek megörökítik a puskáinkkal az összes közösen átélt vadászatot.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/02/Frommer-1-300x163.png)
FROMMER, Magyarország legnagyobb fegyverboltja! Kattints a képre és keresd meg a hozzád legközelebb lévő vadászboltot és a szerződött fegyvermestereket!
Mivel a fa élő anyag, az első dolog, amit szem előtt kell tartani, hogy sérülhet használat közben. Bár nincs rá varázsital, vannak apró lépések, amiket megtehetünk.
Ha lakkozott fafelülettel van dolgunk, karbantartásra nincs szükség, viszont ha megsérül, nagyon nehéz helyreállítani. Az olajozott fa azonban közvetlenül a vadász által is karbantartható, anélkül, hogy szakemberhez kellene fordulni.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_084135-2-1-300x152.jpg)
Ne hanyagoljuk el a farészek ápolását sem! Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Amennyiben nincsenek mély repedések, elegendő a fegyverboltban kapható olajjal kezelni a fát és az visszanyerheti eredeti megjelenését és fényét.
Ez az olajozott tusák valódi szépsége, mert mindig újra vissza lehet állítani őket az eredeti állapotukba!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Agro-Jager-FROMMER-Vadaszbolt-2-300x210.jpg)
Albert Attila, a FROMMER Fegyverbolt kereskedelmi igazgatója. Fotó: Agro Jager / FROMMER
Összegzésként
Ezek a hasznos tippek, amelyek segítségével a félautomata sörétes puskát, illetve általában a puskákat tisztíthatjuk és gondozhatjuk. Ugyanakkor igaz, hogy a Franchi puskák valóban a vadász szolgálatára vannak tervezve.
Mert nem a szép fa vagy a szép gravírozás az, ami különbséget tesz, amikor a bozótosban járunk, a mocsaras vizekben vadászunk, vagy amikor a sár már a csizmánkig ér! A különbség abban rejlik, hogy olyan eszköz van a kezünkben, amely felejthetetlen érzelmeket ad nekünk!
Így, miután elvégeztük a munkát és odafigyeltünk a puskánkra… talán ideje újra vadászni indulni!
Fordította: Albert Attila | FROMMER Kft.
H-1089 Budapest, Szenes Iván tér 10.
Telefon: +36 1 210 3506
Mobil: +36 30 213 7334
You must be logged in to post a comment Login