Vadászat
Emlékezetes vaddisznóhajtás
Vaddisznóhajtásra hívtak a Bükk hegység egyik vadásztársaságához. A téli vadászatban ez a legkedveltebb műfajom. Ilyenre mindig örömmel mentem, ha tehettem, mert ha kevés disznó kerül is terítékre, ez a vadászati forma soha sem szűkölködik eseményekben. A hangulata bizakodó várakozással, élményszerű sikerek reményével telített, a menete gyakran csendes, de feszült szemlélődés és néha nagyon is mozgalmas történések keveréke.
Disznóhajtásban valamiféle vadmozgást mindig lát vagy észlel a vadász. Gyakran előfordul, hogy a vadak már a hajtás megkezdése előtt megindulnak. A hajtás előkészületei ugyanis némi zajjal járnak; a terepjárók felvonulása, a hajtók felsorakoztatása, a puskás vadászok elhelyezkedése a lőállásokban, a hajtásban résztvevő ebek acsarkodása, nyugtalan csaholásaik stb. a vadak számára sem mindennaposak. A vaddisznók ösztöneiknél fogva előre megérzik a szokatlan előkészületeket. Főleg az öregebb kanok már a hajtás megkezdése előtt igyekeznek elhagyni a korán elfoglalt nappali fekhelyüket, jól bemelegített vackukat. Tapasztalataim szerint, e hajtások során az első lövések általában rókákra mennek, mert a ravaszdiak még a tapasztalt öreg kanoknál is óvatosabbak; igencsak féltik az értékes prémjüket, no meg persze az életüket. Pedig golyós puskával eltalálni a futó rókát nem kis teljesítmény, ugyanakkor a vadász számára nagyon élményszerű.
A vaddisznóhajtásra való felkészülés és annak lebonyolítása komoly szakmai feladatot jelent a vadászmester és a hivatásos vadászok számára. Számos egymással összefüggő teendő megoldását feltételezi. Nem árt ezt néha végiggondolni, hogy milyen mozzanatai vannak egy vaddisznóhajtás előkészítésének.
Mindenekelőtt kijelölik a hajtásra kiszemelt területeket, attól függően, hogy melyek a vaddisznók jellemzően nappali tartózkodási helyei. Ezeket, a területeket a hajtás előtti hetekben már nem zaklatják, hanem tudatosan pihentetik; itt az egyéni vadászatokat is mellőzik ebben az időszakban. Az etetéseket is úgy szervezik a kijelölt helyeken, hogy a téli takarmánnyal a disznókat minél jobban odaszoktassák. A hajtások számának megfelelően térképvázlatokkal ábrázolják az érintett területeket, amelyeken feltüntetik a hajtások irányát és a lőállások helyét. A résztvevők reggeli eligazításánál a vadászmester ismerteti e terv részleteit. Megnevezi és bemutatja azokat a vadászokat, akik (vagy aki) a hajtást vezetik és irányítják. Bemutatja továbbá azokat a felvezetőket, akik a fegyveres vadászokat az egyes hajtások megkezdése előtt a lőállásokba felvezetik. Ők végzik el az egyes lőállásokban a vadászok helybeli eligazítását; a hajtások várható irányát és a szabad lő irányokat illetően.
Ahol gondosabb a szervezés, a reggeli eligazításon meghatározzák azt is, hogy az egyes vadászok a nap folyamán, a különböző hajtásokban hányas számú lőállást foglalhatják el. Ezt az egyszerűség kedvéért legtöbbször sorsolással döntik el; minden vadász húz egy sorszámot és így saját maga alakíthatja a szerencséjét. De van olyan is, hogy minden résztvevő vadász kap egy térképvázlatot a tervezett hajtásokról, és ezen feltüntetve láthatja a saját lőállását. Ilyenkor fordul elő az, hogy mindenkinek változik a lőállás száma, minden hajtásban. Gyakran van ez úgy is, hogy az egyes hajtások előtt a puskások leállításánál maga a felvezető dönti el, hogy ki melyik lőállást kapja. Kétségtelen ez az egyszerűbb megoldás. Ahány ház, annyi szokás.
Meg kell tervezni a területekre való kijutás lehetőségét is. A gépjárművekre be kell osztani a vadászokat, annak figyelembe vételével, hogy ki melyik lőállást kapta. Természetesen előre gondoskodni kell megfelelő létszámú hajtóról is és azok eligazításáról, továbbá a szállításukról. Az eredményes disznóhajtás további fontos feltétele, hogy legyenek a hajtókkal jól hasznosítható kutyák is, mert e nélkül eredménytelen lehet a hajtás, bármilyen szervezett is az. Különösen a kis testű, fürge ebek váltak be leginkább erre a célra, mint pl. a foxterrierek, a tacskók, mert a sűrűben ezek tudnak mozgékonyan védekezni a disznó dühödt támadásai ellen. A nagyobb testű kutyák igen gyakran a vaddisznók áldozataivá váltak. A hajtásban az ebek szimata nélkülözhetetlen a sűrűben rejtőzködő vadak felkutatásában és a sebzettek után keresésében.
A lőállásban leállított vadászok a reggeli eligazítás során megismerik azt is, hogy mi lesz a jele a hajtás megkezdésének; kürtszó vagy sörétes puskából leadott dupla lövések. Általában kürtszóval jelzik a befejezést is.
Ezt a felvezetést nem azért vázoltam, hogy untassam vele az olvasót, különösen nem a szakmabéli vadászokat, hanem arra szerettem volna ráirányítani a figyelmet, hogy mennyi minden megelőzi a disznóhajtásnak azt a mozzanatát, amikor már a vadász hosszú méla lesben várhatja a hajtás kezdetének jelzését. Másrészt ezzel a gondolatsorral arra is utalni szeretnék, hogy egy vaddisznóhajtás szervezettségének színvonala, kifejezheti az adott vadásztársaság vezetőinek szakmai hozzáértését is. Legalább is egy bizonyos vetületben. Úgy is lehetne mondani, hogy szervezzél meg egy vaddisznóhajtást és megmondom, hogy ki vagy! Az a hajtás, amelyről itt beszélni szeretnék, a szervezettség tekintetében nemigen hagyott kifogásolni valót maga után. Jól szervezett társas vadászat volt, maradandó élményekkel. Hagyott azonban bennem egy jókora tüskét, mert vadászi-sportszerűségből egyesek ott nálam nem vizsgáztak valami jelesen. Én a vadászetikával több évtized során más felfogásban ismerkedtem meg, mint ami ott történt.
A nap második hajtásában történt az eset. Az én 11-es számmal jelölt lőállásom a lejtős hegyoldal egy magas domborulatán volt; egy méretes törzsű bükkfán feltüntetve. Örültem az általam kihúzott számnak, mert valamikor régen egy grafológus ezt a számot jósolta meg az én szerencseszámomnak. Az életem során ez nemegyszer hozott is már szerencsét. Titkon reméltem, hogy ez most is így lesz.
A felvezetővel gyalog kaptattunk fel a hegyoldalban. Felfelé haladva a többi vadászt sorban leállította a kijelölt lőállásokba, így én a puskás-sor legfelső szélére kerültem. A hegyoldal magasodó kanyarulatában az alattam leállított vadásztársamat már nem láthattam. Ez megfelelő biztonságot is jelentett a lőirányokat illetően. A hajtás felülről, a hegygerincről indult és lefelé egy patkó alakot formált; ahogy ezt a hegyoldalon kialakult foltos sűrűségek indokolták. Előttem viszonylag ritkásabb volt a szálerdő, de voltak körülöttem méretes bükkfák is. A havas hegyoldalban a terep jó átláthatóságát a magas aljnövényzet akadályozta, amelyre a helyenkénti gyökérsarjadzások csak ráerősítettek. Tőlem balra, mintegy. 50-60 méter távolságra egy hatalmas, sűrű szederindával átszőtt, egybefüggő bozótos terült el. Gondoltam is rá, hogy milyen ideális búvóhely lehetne ez egy öreg remetekannak.
A hajtás időközben megkezdődött. A távolból már néha-néha hallani lehetett a kutyák csaholását és a hajtók kiabálását. Úgy tűnt nekem, hogy egyik-másik kutya hajtott is valamit. Hát persze; később láttam is, hogy fentről, a hajtás elől megindultak a szarvasok és a muflonok. Távolból láttam belőlük néhányat, ahogyan futottak le a hegyoldalban az alattunk levő völgy felé. A hajtók élénk kiabálása közepette egy-egy lövés is elhangzott, amelyet a hajtósorban haladó valamelyik puskás vadász adhatott le, talán visszatörő disznóra vagy esetleg az ott leállított vadászok lőtték meg a hajtásból hátra igyekvő disznó valamelyikét.
Nagyon jellemzőnek tartom azt a megfigyelést, hogy az öregebb vadkanok általában nem igyekeznek előre a hajtásban a leállított puskások vonalának irányába, hanem megvárják az érkező hajtókat és azok között visszatörnek vagy oldalra kifelé igyekeznek kereket oldani. Ez utóbbi cseles módszert néha a kondát vezető vezérkocák is alkalmazzák.
A hajtósor fokozatosan közeledett. A kutyák hirtelen ismét szagot foghattak, mert élénken ugattak; majd jól lehetett hallani, hogy lefelé közeledve a hegyoldalban hajtanak valamilyen vadat. Hamarosan kiderült, hogy egy szarvasünő után futottak, amely nem messze tőlem vágtatott le a hegyoldalban; a kutyák jelentős lemaradással követték. Útjuk a tőlem nem messze levő hatalmas, szederindás bokor mellett vezetett volna el, de a lendületük már jócskán lelassult. Belátták, hogy a szarvasünő utolérésére nincs esélyük.
A két kis tacskó orral a földet szimatolva bóklászott a fák között. Egyszer csak azt láttam, hogy az egyikük közelebb kerülve a szederindás bokorhoz felkapta az orrát és erősen szimatolt a bokor irányába.
A hátán felborzolódott a szőr és éktelen éles, visító vakkantásokkal rontott be a bozótosba, a társa meg utána. A bozótosból sűrű párafelhő szállt fel és erős disznófújás hallatszott. Mintha vihar tépte volna a sűrű bozótost; mozgott, hajladozott jobbra-balra, a kutyák meg csaholtak és vonítottak. Majd az egyik kutya, amelyik beljebb merészkedett, mintha ki repült volna a sűrűből, de oda se neki, ismét visszarontott és folytatta tovább a küzdelmet.
Először nagyon meglepődtem, de hamar felfogtam, hogy a kutyák egy magányos disznóra találtak. Hiszen ha lett volna ott több is, akkor már valószínű, hogy menekülésbe fogtak volna. Ha pedig csak egy disznó van ott, az viszont csak magányos kan lehet, gondoltam én. És az mindvégig ott feküdt, tőlem nem messze, a lőállásba való leállításom kezdete óta. Ha a kutyák nem lettek volna, nyilván háborítatlanul ott pihent volna tovább.
Gyorsan kibiztosítva, tüzelő állapotba hoztam a 7×64-es finn gyártmányú fegyveremet és felkészültem a lövés leadására. A kan nem akart kimozdulni a rejtekhelyéről, hanem ott próbálta a bozótosban ártalmatlanná tenni a támadóit.
Fél vállammal a vastag bükkfának támaszkodva lövésre kész helyzetben izgalommal vártam, hogy mozduljon ki végre a sűrű bozótosból az a valami, ami ott van. A küzdelem zajából, méretéből és a bozótos mozgásából arra következtettem, hogy nagy testű disznóval van dolgunk. Hirtelen a kutyákat hátra hagyva , egy hatalmas testű kan vágódott ki a bozótosból. Úr Isten! Amikor megláttam, majd hanyatt estem a meglepetéstől. Gondoltam, hogy nem lesz kicsi ez a kan, de ekkora disznóra nem számítottam. Vadászéletemben sem előtte, se azóta ekkora vaddisznót még soha sem láttam.
A megrökönyödés szerencsére nem bénította le a reflexeimet; a tőlem jobbra lefelé, éppen az alattam felállított puskás-sor irányába vágtató disznót sikerült gyorsan befognom a céltávcsőbe és jó fejhosszal a orra elé helyezett, célzott lövéssel karikába lőttem. A nagy lendülettől az a hatalmas test kettőt is bukfencezett a hófedte hegyoldalban. Gyorsan újra töltöttem, a disznó pedig a guruló testhelyzetéből egy nagy lendülettel felpattant; mire én újra lőttem, de a lövedék a futó disznó feje magasságában és annak irányában egy fiatal, vékony fatörzset forgácsolt szét. Harmadik lövésre már nem volt lehetőségem, mert a hegyoldal hajlatában, az alattam levő horpaszban eltűnt a szemem elől. A két hős kutya pedig vinnyogva, jelentős lemaradással futva igyekezett a nyomába.
Lentebb a hegyoldalban mentek is rá a lövések szaporán. Hét lövést számoltam meg, szinte szabályos egymásután. Majd amikor a lövések abbamaradtak, alulról hatalmas üdvrivalgás hallatszott fel hozzám, ahol én éppen megrökönyödve álltam. Hirtelen nem tudtam feldolgozni az esetet, hogy valójában mi is történt? Azon gondolkodtam, hogy ha egyszer jól eltaláltam a lövésemmel a disznót, akkor miért nem maradt ott? Ha pedig olyan rossz volt a találat, akkor mitől bukfencezett? A második lövésem eredményén nem kellett különösebben gondolkodni, mert az álló helyemről is tisztán látszott; a fiatal fa törzsét félig elnyeste a lövedék. Ha ez a fejénél találta volna el a disznót, akkor nyilván minden megoldódott volna. Igen ám, csak hogy a vadászatban gyakran ott van mint az életben is az a gonosz Ha!
A hajtósor bal széle lassan odaért hozzám és lent is elérve a puskások vonalát kürtszóval jelezték, hogy befejeződött a hajtás. Odajött hozzám a hajtósornak ezt a szárnyát irányító hívatásos vadász és kalapját emelve kérdezte, hogy lehet-e valamihez gratulálni? Merthogy hallották a lövéseimet.
Röviden vázoltam a helyzetet és a felvezetővel együtt megkerestük a rálövés helyét. Csakhamar megtaláltuk a helyet, ahol a disznót találat érte és felderült az arcunk, amikor azt láttuk, hogy ahol a disznó felbukott a nagy test felszántotta hóval együtt az avart , a két oldalán bőséges vértócsát is elkent. A hivatásos vadász a kalapját levéve meleg kézfogással gratulált; mondván, hogy ezt a disznót itt halálos lövés érte. Akárhányan is lőtték meg esetleg tőlem lejjebb a hegyoldalban, ez a kan nem lehet másé, csakis az enyém, mert az első halálos lövést leadó vadászé az érdem így fejtette ki biztató érvelését. Ezt a feltételezést tovább erősítette, hogy a lefelé futó kan bőséges vércsíkot hagyott maga után, a test mindkét oldalán, és mi ennek nyomán követtük az útját lefelé a hegyoldalban. Lefelé futva, a disznó vérzése egyáltalán nem csillapodott, sőt helyenként, ahol még néhányszor fel-fel bukott, ott még erősebb és látványosabb volt.
Lent a völgyben már nagy volt a tumultus, mire odaértünk. A vadászok és a hajtók körbeállták a végleg elesett hatalmas kant és egyfolytában csodálták. Néhányan levett kalappal álltak felette. A vadásztársaság idős vadászmestere és egyben hivatásos fővadásza szintén fedetlen fővel állt és csodálta a kant, a szemében könny csillogott. Meghatottan közölte a körülötte állókkal, hogy életében ekkora vaddisznót még ő sem látott. Pedig már nyolcvan felé haladva ugyancsak megette a kenyere javát. Szerinte ezideig ez volt a Bükk hegység legnagyobb vadkanja. Eközben jónéhányan annak a vadásznak az ünneplésével voltak elfoglalva, aki a puskás sor legvégén állt és az egyre erőtlenebbül futó disznót leterítette. Valaki már tölgyfalombtörettel is ellátta, amely a kalapját ékesítette.
Alaposabb szemrevételezéssel meg lehetett állapítani, hogy a kant összesen három találat érte. Egy a lágyékrészen, egy másik a lapocka alsó tájékán, amely átütötte a disznó testét és egy a nyaktövén; nyilván ez volt az utolsó lövés, amely helyben is marasztalta. A lágyéklövés, amely a futó disznón hátracsúszott, nyilván nem lehetett az enyém, mert attól nem bukott volna fel és nem volt kimeneti nyílása, így a két oldalán nem okozhatott volna bőséges vérzést. Ez a lövés a puskás-soron álló valamelyik vadásztól származhatott. A nyaklövés sem lehetett az enyém, mert akkor a bukfencezésből nem ugrott volna fel és annak sem volt kimeneti nyílása. Tehát csakis a kissé alacsonyra csúszott lapockalövés lehetett az, amely tőlem származott. Ennek volt kimeneti nyílása és ezért volt a test mindkét oldalán bőséges vérzése, amelynek a színe és jellege jól mutatta, hogy a szívet is érhette a találat, de a tüdőt is, mert a sötétpiros vérnyomon helyenként kissé habos volt a vérzés. A többi leadott lövés pedig nyilván hibázás volt.
Meglepő volt a számomra; nem igazán érdekelte a vadásztársakat, hogy ki adta le az első lövést, amely olyan bőséges vérzést okozott a disznónál, hanem az volt a fő témájuk, hogy micsoda szép nyaktőlövés végzett vele. Egyébként vendégvadász volt az is, aki a kant végleg leterítette. Miközben sorra gratuláltak neki, én kérdőn néztem a hívatásos vadászra, akivel a vérnyomon mentünk lefelé és aki nekem fent, a rálövés helyén gratulált a vad elejtéséhez. Jeleztem neki, hogy én ezt nem értem! Kértem, hogy hívja már fel a vadászmester figyelmét az én találatomra is, és a fentről idáig vezető vérnyomokra. Én, mint vendég, nem akartam ott mások előtt hangosan reklamálni és elrontani mások örömét.
Oda mentünk a vadászatot vezető vadászmesterhez és elmondtuk neki a történetet. Kiderült, hogy ő azt gondolta; a lágyéklövésen kívül mindkét találat a vaddisznót helybe marasztaló vendéget illette meg. Mindenkitől csendet kért és tisztázni kezdte, hogy kik adtak le lövéseket a futó disznóra Összesen öten jelentkeztünk. Tehát rajtam kívül még négyen adtak le lövést. Miután én összesen hét lövést számoltam, nyilván volt aki kettőt is leadott, volt aki hibázott, de az összesből csak kettő volt a találat, az én találatomon kívül. A dicsőséget magának tulajdonító vendég azt állította, hogy az utolsó két lövés az övé volt és mind a kettő benne is van; az egyik a lapockánál, a másik pedig a nyaktövén. Na és a fentről követhető, bőséges vérnyom? kérdezte az engem pártoló hívatásos vadász.
No, ekkor kisebb zúgolódás támadt. A többiek is akkor kezdtek kapcsolni. Az idős vadászmester nem volt rest és nekilódult, felfelé a hegyoldalnak. Végig ment a bő vérnyomon, egészen a rálövés helyéig. Mi néhányan alig birtunk loholni utána. Elég furcsának tartottam, hogy a vadásztársunk, aki a sikert magának tulajdonította, nem tartott velünk, a vérnyom őt egyáltalán nem érdekelte. A vadászmester a helyszínen látta azt a helyet, ahol a disznó bukfencet vetett és kétoldalt széles vérnyomot hagyott maga után. Megállapította, hogy a kan minden kétséget kizáróan itt kapta a halálos lapockalövést. Ez a lövés halálos volt. Ez nem lehet vitás. mondta határozottan. Visszafelé néha megállva vizsgálta a vérzés helyét és jellegét. Közben halkan mintha magának beszélne meditált; hogy oldja meg ezt a kérdést, konfliktusok nélkül? Mert az a másik vendég elég rangos ám! közölte velünk, szinte súgva. Az engem pártoló kollegája azzal bátorította, hogy ha igazi vadász az illető, akkor ezt neki meg kell érteni. Na, majd mindjárt kiderül! mormogta az idős vadászmester. Kíváncsi voltam magam is a további fejleményekre.
Mire a hegyről visszaértünk, addigra már néhányan a vadászok közül leellenőrizték a vérnyom egy szakaszát. Kíváncsian várták a vadászmester véleményét. Őszintén szólva én is. A vadászmester korrekt volt; a jelenlevőket tájékoztatta, hogy az öreg remetekan már az első lövésnél halálos találatot kapott és ezt a lövést a vendégvadászunk (itt rám mutatott) adta le. Majd azzal folytatta a véleménye kifejtését, hogy a vadászetika szerint, nagyvad esetében, több találatnál az tekinthető a vad elejtőjének, aki az első halálos lövéssel találja el a vadat. Ennek alapján kijelentette, hogy nekem jár az elismerés és vele a töret is.
Ezt a kijelentést az érintett vadásztársam igencsak zokon vette és vitába szállt a vadászmesterrel; szerinte minden esetben azé a dicsőség, aki lövésével helybe marasztalja a vadat és így ez a nagy kan, igenis az övé! Mire így a vadászmester: No és ha nem marad helyben, akkor mi van? Akkor azé, aki utoléri? Vagy aki megtalálja? A nagyvadvadászatot ne tévesszük össze az apróvadvadászattal, mert a helyben marasztalással kapcsolatos szabály ez utóbbira vonatkozik!… jelentette ki határozottan a vadászmester.
Mindenki figyelmesen hallgatta ezt az okfejtést, egyedül a sértődött vadásztársunk mormogott valami olyasmit, hogy ő ezt nem így tudja és nem is ért vele egyet, viszont senki sem állt a pártjára.
A hivatásos vadászok nekiláttak a kan zsigerelésének. Több ember kellett, hogy a hátára fordítsák. Aki zsigerelte nem tudta terpeszben átfogni a lábával a hatalmas disznót. Mikor felbontották, jól lehetett látni a találatok hatását. Az általam leadott lövésből adódó első találat a test jobb oldalán, két borda között hatolt be a mellkasba és a túloldalon bordát törve távozott, ezért a kimeneti nyílás jóval nagyobb volt, ott a disznó bőségesen vérzett. A kissé alacsony lapockalövésnél a lövedék a szívbillentyűt sértve nyeste meg a szívet és a tüdőlebenyek egy részét is érintette. De a jobb első lábnál a váll lap izülete is sérülhetett és lehet, hogy ezért is bukfencezett. A lágyéksérülésbe is belepusztult volna később, mert az a vastag beleket tépázta meg. A harmadik lövés, amely a nyakán érte a disznót, természetesen nem volt vitatható. Egymás között beszélgetve kiderült az is, hogy a vendégvadász, aki a vadat nyakon lőtte, valóban kettő lövést adott le rá, de az első lövésnél nyilván elhibázta. Ő pedig váltig hitte, hogy mind a kétszer eltalálta.
A vadásztársak tippelgetni kezdték a kan súlyát és az agyara hosszát. Az egyértelműen látszott, hogy az alsó agyara nem lesz több húsz centinél. A nagy testű disznóknak ritkán nagy az agyara is. Ebben eléggé egybehangzóak voltak a vélemények. A súlyát illetően azonban a saccolások két és három mázsa között szóródtak. A vadászháznál történt mérés eredményét mondom: zsigerelve 176 kg-ot mutatott a mázsa. Ha azt számítjuk, hogy a zsigerelésnél kb. egyharmadát veszíti a súlyának a vaddisznó, akkor ez a remetekan élősúlyban elérte a 260 kg-ot! Ez már valami. Nagyon nagy disznó volt. Az alsó agyarai tényleg nem haladták meg a húsz centit; 18,7 és 19,3 centiméteresek voltak, igaz elég vastagok.
* * *
Ma sem érzem jól magam, ha rágondolok erre a szituációra. Ott voltunk egy sikeres disznóhajtás végén, hiszen több disznó is esett, nem csak ez a nagy, öreg remete és ahelyett, hogy örültünk volna egymás sikereinek, a kapzsiság rátelepedett a hangulatra. Nekem ítélték az elejtés érdemét, de ott senki sem gratulált és végül nem kaptam töretet. A másik vendégvadászt is megfosztották a siker örömétől, de a kalapja mellett ott díszlett a töret. A harmadik vadász, aki a hatalmas disznót lágyékon találta, ugyancsak az orrát lógatva ácsorgott a többiek között. Neki sem siker, sem töret nem jutott.
A vadászmester is érezte a helyzet fonákját és salamoni döntést hozott, amelyet hangosan a következőképpen ki is hirdetett: A siker mind a három vadászt megilleti, mert mind a hárman halálos találattal lőtték meg a kant!. De ez a hatalmas vadkan a vadásztársaságot illeti meg, mert egyébként nem tudná a sértődésnek elejét venni. A bőrét kikészítjük, és az a vadászház falát díszíti majd, az agyarával együtt.
A továbbiakban arra kért bennünket, hogy ezt mindhárman fogadjuk el, de főleg én, akit a vadászetika szerint megilletne a dicsőség. Én ezt elfogadtam és egyben köszönetet mondtam azért, hogy meghívtak és részt vehettem e nagyszerű vadászaton. A vadászmester látható megkönnyebbüléssel fogadta a nyilatkozatomat és a vadásztársak szórványos tapssal fejezték ki egyetértésüket és talán felém irányuló szimpátiájukat is.
A vadászmester ezután a korábban még duzzogó, zsörtölődő vadásztársunkhoz fordult és kérdezte a véleményét e megoldást illetően. Ő kelletlenül ugyan, de beletörődni látszott ebbe a döntésbe, majd lassan levette a kalapjához tűzött töretet, a kicsiny kis tölgyfagallyat. Az a vadásztársunk pedig, aki a kant lágyékon találta, örült; hiszen így azonos értékű lett az ő találata is. Így mosódott össze és vált eggyé mindhármunk sikere, így veszett el az első halálos lövés leadójának kijáró elismerés. Nem is ezt hiányoltam igazán, hanem azt sajnáltam, hogy a vadászéletem legnagyobb sikerének örülhettem volna, ha ennek a hatalmas kannak a trófeáit; hatalmas téli bundáját és agyarait emlékként a többi vadászati ereklyém között láthatnám.
Ugyanakkor beláttam és így vagyok ezzel most is hogy a tapasztalt, idős vadászmester bölcs döntést hozott. E különös méretű kan trófeái amelyik lehet, hogy a zempléni hegyek mélyéről vándorolt el valamikor a Bükk hegység katlanaiba három vadász érvényes és végzetes találatai esetén, ne legyen egyiké sem. Hanem legyen csak ott, annak a vadásztársaságnak a házfalán, amelynek a területén élt és ahol odaveszett. A három érintett vadász pedig elégedjen meg ennek a hajtóvadászatnak az emlékeivel. Így bizonyára egyik sem irigykedhet majd a másikra.
Az én elégedettségemet az idő múlásával egyre inkább e vadászat szép emlékei táplálják. Azt sajnálom csak, hogy senkinél nem volt egy fényképezőgép, hogy megörökíthettem volna magamnak ezt a ritkán nagyméretű remetekant. Mert azért mégiscsak magamat tekintettem az elejtőjének. Vaddisznóra várva, hajtások során a lőállásban álldogálva, azóta már sokszor elméláztam annak a vadászatnak az emlékein.
Vadászat
…és megtört a jég!!
Király Attila vadászíjász kislányával közösen vadászott. Az élményeiről beszámolt lapunknak:
A lányom két éve kísér és együtt eddig nem sikerült semmit elejteni. Nem jutottam lövéshez, vagy, ahogy ő mondja: “mindig az jön be, amire épp tilalom van”, vagy az utóbbi időben elhibázom – ilyen is volt. Talán rágörcsöltem, nagyon szerettem volna egy közös elejtést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-3-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
13:30-kor már az autóban ültünk. A pár napja kihelyezett vadkamera többek között egy egyagancsú bakot is lencsevégre kapott – volt esély, hogy bejön. Kevés esély volt, de volt. Miután átvergődtünk a határon, ami “összeért”, lepecsételtetve a papírt, hogy viszem-hozom az íjat, a magyar számom bemondta az unalmast. Kiskunhalason megszervízelték, így már tudtam szólni a vadőrnek, hogy érkezünk. Már az erdőben jártunk, párszáz méterre a leskunyhótól, alig várva, hogy beüljünk, mikor – elakadtunk. A favágók hulladékainak segítségével sikerült kivergődni a “fosóhomok” csapdájából, a kocsit otthagyva gyalog indultunk a kunyhóig, az akciótól piszkosan és csuromvizesen. Közben bolond szél támadt, szerencsére épp jó irányból.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-4-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Jeget mondanak. Fákat kicsavaró szelet. Velem meg ott a gyerek. Hát, meglehetősen ideges voltam. Mézesszívet vettem elő, javítja a koncentrációt. És éhes is voltam. Meg ideges. Amint ott bontogatom a kevésbé csörgős zacskót, amibe otthon átöntöttem, a szemem sarkából két őzet pillantok meg a szórón!! Lassan szemügyre véve állapítom meg, hogy suta, de nem bakkal – hanem a gidájával.
Rékával lefilmeztük és elégedetten ültünk vissza, mikor elmentek. Jó, hogy elmentek – nem jó, ha kiszúr a suta és riaszt. A szél tovább játszotta bolond játékát és két nyúlon meg három szajkón kívül nem jött semmi. Aztán egy karvaly, ami odavágott a vadgerlének, de elhibázta. Lassan szürkült. Kezdtem elveszíteni a reményt – pedig olyan biztosan éreztem: ma elejtünk valamit!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-1-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Léptek zaja verte fel az addigra már lecsendesedett erdőt.
– Jön valami – súgtam a lányomnak. De ahogy jött, már ment is – a forgó szél elárult bennünket, és távolodni hallottuk a lábak neszét. Odébb riasztott is. Nnna, ez nem a mi napunk – akartam épp mondani a vadőrnek. De furcsa érzés lett úrrá rajtam. Jobban kellene bíznom – gondoltam. Ekkor ütött szöget a fejembe a gondolat: DNY-i szél fúj, az őz DK-re volt, és délre futott. A stressz-szagot arrafelé hagyta ott. Ha arról jön valami, mindenképp megérzi a szagunkat, tehát mindegy. Szemből, balról, de még hátulról is jöhet bármi – ha nem fordul a szél, mint ma már háromszor.
Még végig sem gondoltam, szemből-jobbról, keleti irányból megjelent a bak! Két év alatt nagyon sok helyzetet kihagytam (pl ág volt előtte, erősen szürkült és lámpázni kellett volna…). Elkezdtem megfeszíteni az íjat, erre fölkapta a fejét! Negyedig kihúzott íjjal vártam, hogy ismét lehajoljon. Két örökkévalóság után ez meg is történt, ismét inni kezdett. Kihúztam az íjat és fókuszáltam. Mivel múltkor fölé lőttem (ma a próbalövések nagyon jól mentek!), kissé lejjebb húztam az íjat – túlzottan nem mertem, mert az a tapasztalat, hogy ilyenkor okvetlen alá lövök. Igyekeztem jól oldani, nem siettem el. Jónak éreztem. A bak viszont eldőlt – gerinclövés…
Üröm került az örömbe. Épp ez az, amit mindig próbálok elkerülni. Még ma is beszéltünk róla a lányommal, hogy azért gyakorolok sokat, hogy ne szenvedjen a vad. Az Attila Kelemen féle vadászkésemmel megadtam a kegyelemdöfést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-2-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Biztos voltam benne és a videó igazolta is: mire a vessző odaért, a bak rogyasztott.
Zúgjon neki odaát!
Írta és fényképezte: Király Attila
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Vadászat
Egy csodás vadászat
Pető Zsolt 2024. augusztus elsején egyéni vadászaton vett részt, vaddisznóra vadászott. Élményeiről beszámolt lapunknak az elejtő:
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-2-300x167.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Kedves Vadász Barátok! Szeretném megosztani veletek vadászatom történetét. Miután elhelyezkedtem a kedvenc vadászterületemen, sokáig csak várakoztam. Éjfél után azonban a repcetarlón, amin déli szél fújt, északi irányból kiváltott az áhított vad. Természetesen északi irányból érkezett a közeli napraforgótáblából. Cserkelésre semmi esélyem nem volt a körülmények miatt. Jó pár mély levegővétel után úgy döntötttem, hogy lövést teszek a vadra. Miután lejött a horizontól, célba vettem és egy jó találattal hoztam terítékre a fényképen látható vaddisznót. A lövés pillanatában tudtam, hogy 200 méternél messzebbre van tőlem.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Az öreg Sauer 90 300 W. még mindig a legjobb vadász fegyverek között van! A Federel Power Shock 11,7 g lövedéktől azonnal helyben maradt a kan. Miután birtokba vettem, ellenőriztem a távolságot, amit GPS-el mértem meg. A lőtáv pontosan 370 méter volt! Az illetékes vadászati hatóság bírálata szerint a nagyagyarak hossza elérte a 23,7 és a 24,8 centimétert.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-1-300x169.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
A kisagyarak körmérete meghaladta a 6,7 és 6,9 centimétert. A hatóság szakemberei aranyéremmel díjazták a trófeát! Köszönöm Vidoczi Zoltán barátomnak a munkáját, aki elkészítette a trófeaalátétet ennek a különleges trófeának!
Külön köszönetemet szeretném kifejezni barátaimnak: Zolikám, Danikám, Csabikám!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-3-300x290.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Nagy boldogság nekem ez az élmény és ez a trófea, amit soha nem felejtek el!
Írta és fényképezte: Pető Zsolt
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Frommer
FRANCHI: Hogyan tisztítsuk meg a sörétes puskát?
A sörétes puska tisztítása egy olyan része a vadászatnak, amelyet nem szabad alábecsülni, ha azt szeretnénk, hogy fegyverünk mindig olyan állapotban legyen, hogy bármikor elindulhassunk vadászni. A puska tisztításának elsajátítása minden vadász számára elengedhetetlen, hogy a vadászat után a legjobb állapotban várakozzon a fegyverszekrényben. A vadászat sok apró dologból áll össze: érzelmek és adrenalin, a természet közelsége és az élővilág tisztelete, a vadásztársakkal megosztott pillanatok, valamint a magányos séták a vadászkutyánkkal s végül, de nem utolsó sorban a vállunkon, a kezünkben ott kell lennie szeretett fegyverünknek is, amellyel, ahogyan minden mással, törődnünk is kell. Cikkünk, – amelyet Albert Attila, a FROMMER kereskedelmi igazgatója fordított – az olasz fegyvergyár, a 155 éves FRANCHI útmutatását tartalmazza és néhány tippet kaphatunk, hogyan végezzük el a „terepi” karbantartást, hogy a vadászpuskáink mindig csillogóan tiszták legyenek!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/pulizia-fucile-2-300x200.jpg)
A nedves, párás környezet a legnagyobb ellensége a fémnek és a farészeknek. Forrás: Franchi / FROMMER
A sörétes puska tisztítása ugyan egy apróság a vadászat élményében, de megkerülhetetlen. Ahogy minden tapasztalt vadász tudja, ezt nem lehet elhanyagolni és valljuk be, fegyverünk gondozása, ha valóban szeretjük ezt a szenvedélyt, igazán jó érzést ad. Sokan beszámoltak már erről s persze ki ne ismerné azt a megnyugtató érzést, mikor végeztünk a művelettel.
Hogyan tisztítsuk a félautomata sörétes puskát?
Először is, végezzünk megfelelő karbantartást. Számos tényező fenyegeti a vadászfegyverek állapotát, ezért nagy figyelmet kell fordítani a karbantartásra. Különösen az új engedéllyel rendelkező vadászok számára fontos, hogy tiszta fegyvereik legyenek és ennek érdekében jó szokásokat alakítsanak ki!
Egy vadásznap, legyen az rövid vagy egész napos, számos külső tényezőt hozhat, ami veszélyeztetheti a puska integritását. A lőpor robbanása miatt keletkező maradványok és lerakódások, a növényi szennyeződések, levéldarabok, harmatcseppek, nedvesség vagy eső, sár, izzadt tenyérlenyomatok és egyéb külső tényezők is veszélyeztethetik a vadászfegyver épségét.
Fontos, hogy a sörétes puskákat a tisztítás előtt szedjük szét. Mielőtt bármilyen karbantartást elkezdenénk, elengedhetetlen, hogy gondosan szétbontsuk a puska fő részeit és az ismereteinknek megfelelően megvizsgáljuk.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image1-3-2-1024x1024-1-300x300.jpeg)
Kedvelt márka a Ballistol. Fotó: Dr. Szilágyi BAy Péter / Agro Jager
Hogyan olajozzunk a félautomata sörétes puskát?
Szedjük szét, vegyük le a csövet és tárat. Hasonlóképpen járjunk el a bock vagy dupla fegyvereknél is és a fődarabok szintjéig bontsuk szét a puskáinkat – ahol az ejektor részeit alaposan tisztítsuk meg.
Az elsütőszerkezet más történet, mivel az a tusában marad, így azt általában terepi karbantartáskor nincs lehetőségünk megbontatni.
A bock puskáknál, miután eltávolítottuk az előagyat, a csövet, az első lépést már teljesítettük is, miközben a félautomata sörétes puskák szétszedése után mélyebb tisztításra nyílik lehetőségünk, szemben a hagyományos dupla vagy bock puskákkal.
Ezenkívül a Franchi vadászfélautomata puskák, amelyeknek inercia mechanizmusa elöl helyezkedik el, a visszarugó pedig az előagy alatti csőre van szerelve, még könnyebben tisztíthatóak. Elég csak eltávolítani az előagyat, és már hozzá is férünk! Még a legapróbb porszemek is elérhetők… például egy fogkefével!
Általánosságban elmondható, hogy az Affinity 3 és Affinity 3.5 félautomata puskák, az elülső inercia működési rendszerrel, kevesebb karbantartást igényelnek, így könnyítve a vadász dolgát.
Miután a puska szétszerelésre került, a tisztítást gondosan meg kell kezdeni.
Hogyan tisztítsuk meg a hagyományos sörétes puskákat?
Miután a puskát szétszereltük, el kell távolítani minden szennyeződést, ami a vadászat során rakódott le. Puskatisztító pálcák, rongyok, fogkefék vagy kefék, mind megfelelő eszközök erre a célra!
Különös figyelmet kell fordítani a cserélhető choke-ok és a csövek tisztítására.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_083844-300x153.jpg)
Cserélhető szűkítésekkel egy FRANCHI Feeling sörétes fegyver. Fotó: Agro Jager
Először, miután szétszereltük és eltávolítottuk őket, durva ronggyal és acéltisztítóval kell megtisztítani, amíg az összes szennyeződést le nem szedtük a csövek belső felületéről. Nagyon fontos megtisztítani a csövet ott is, amely a choke-okat tartja. Addig folytassuk, amíg minden lerakódás el nem tűnik.
A sörétes fegyverek töltényűrjeit se felejtsük el: gondosan meg kell tisztítani, mivel ez az első olyan terület, ahol a korrózió elindulhat. Ha van előrelátásunk és nem várunk túl sokáig, ha két-három vadásznaponta megtisztítjuk a csöveket, a munka viszonylag minimális lesz.
Célszerű minden alkalommal áthúzni egy tisztító pálcát a csövön, majd végül egy zsíros, “vastagabb” olajjal befejezni a műveletet, hogy a fémet szigeteljük a levegőtől.
Tisztító pálcák minden fegyvertisztító készletben megtalálhatók a fegyverboltokban.
Fokozott figyelemmel járjunk el akkor, ha gyöngygolyót használtunk – vaddisznóhajtások esetén.
Ezt azért szükséges megtenni, mert a golyó nagy szennyeződést okoz, így az első szabály: ne várjunk túl sokáig!
A Pegoraro Tiro Dinamico lőszerei kedveltek a gyöngygolyó szerelmeseinek körében. Fotó: Frommer / Agro Jager News
Miért szükséges olajozni a sörétes puskát?
A vadász az a fajta ember, aki nem hátrál meg és még a nehéz környezeti és időjárási körülmények között is elindul, mert a vadászat izgalma az oka annak, hogy bármilyen esős, nyirkos és hideg idő van, a vadászat nem marad el. Egyébként, ha a puska tisztításáról van szó, a legfőbb ellenség mindig ugyanaz: a víz! Hogyan védhetjük meg tehát a sörétes fegyvereinket?
A fegyver szárítása sajnos önmagában nem elegendő, mivel olajréteg nélkül nincs semmilyen védelem a nedvesség ellen. Már egyetlen vízcsepp, nedves környezet is problémát jelenthet,vagy ha a forró fegyvert visszarakják a tokba és olyan kondenzáció keletkezik, amelyek végeredményben a korrózióhoz vezet.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Minden félautomata puska, amely terepmintás (camo) bevonattal vagy még jobb esetben Cerakote bevonattal rendelkezik, nagyobb ellenállást garantál az időjárási hatásokkal szemben és ideális extrém vadászati körülmények között, például vízivadak vadászatánál.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Kepernyokep-2024-09-06-182656-300x76.png)
Franchi Affinity 3 Cerakote bevonattal. Forrás: Franchi
A Cerakote egy ultrafinom kerámia alapú festék, amely kiváló ellenállást biztosít az időjárási hatásokkal szemben.
Alternatívaként, a barnított puskákat gondosan olajozva kell tartani vadászat után, és ennyi… alapvetően ezzel a művelettel kész is vagyunk!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image3-1-3-1024x768-1-300x225.jpeg)
Különféle fegyverápoló szerek közül lehet válogatni a FROMMER polcain. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Végül, de nem utolsó sorban: hogyan ápoljuk a farészeket?
Valljuk be, amikor vállra vesszük a puskát és érezzük az alatta melegedő faanyagot, az mindig különös élmény, bármilyen korúak a vadászok. Vannak vitrinpuskák, amelyek szinte túl szépek, hogy igazak legyenek, és vannak azok a fegyverek, amelyek velünk járják a legkülönbözőbb kalandokat.
A Franchi fegyvermárkát, 1868-ban az olasz, Luigi Franchi alapította. A technológia fejlődése mellett a FRANCHI a hagyományt is tiszteli és ma is kaphatóak, rendelhetőek fatusával a fegyvereik. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Ha egy vadásznak ilyen típusú puskája van, amely talán gyönyörű fatusával rendelkezik, akkor néhány „csata” nyomával is számolnia kell. A szenvedélyes, romantikus vadászok még térképnek is tekinthetik ezeket, amelyek megörökítik a puskáinkkal az összes közösen átélt vadászatot.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/02/Frommer-1-300x163.png)
FROMMER, Magyarország legnagyobb fegyverboltja! Kattints a képre és keresd meg a hozzád legközelebb lévő vadászboltot és a szerződött fegyvermestereket!
Mivel a fa élő anyag, az első dolog, amit szem előtt kell tartani, hogy sérülhet használat közben. Bár nincs rá varázsital, vannak apró lépések, amiket megtehetünk.
Ha lakkozott fafelülettel van dolgunk, karbantartásra nincs szükség, viszont ha megsérül, nagyon nehéz helyreállítani. Az olajozott fa azonban közvetlenül a vadász által is karbantartható, anélkül, hogy szakemberhez kellene fordulni.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_084135-2-1-300x152.jpg)
Ne hanyagoljuk el a farészek ápolását sem! Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Amennyiben nincsenek mély repedések, elegendő a fegyverboltban kapható olajjal kezelni a fát és az visszanyerheti eredeti megjelenését és fényét.
Ez az olajozott tusák valódi szépsége, mert mindig újra vissza lehet állítani őket az eredeti állapotukba!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Agro-Jager-FROMMER-Vadaszbolt-2-300x210.jpg)
Albert Attila, a FROMMER Fegyverbolt kereskedelmi igazgatója. Fotó: Agro Jager / FROMMER
Összegzésként
Ezek a hasznos tippek, amelyek segítségével a félautomata sörétes puskát, illetve általában a puskákat tisztíthatjuk és gondozhatjuk. Ugyanakkor igaz, hogy a Franchi puskák valóban a vadász szolgálatára vannak tervezve.
Mert nem a szép fa vagy a szép gravírozás az, ami különbséget tesz, amikor a bozótosban járunk, a mocsaras vizekben vadászunk, vagy amikor a sár már a csizmánkig ér! A különbség abban rejlik, hogy olyan eszköz van a kezünkben, amely felejthetetlen érzelmeket ad nekünk!
Így, miután elvégeztük a munkát és odafigyeltünk a puskánkra… talán ideje újra vadászni indulni!
Fordította: Albert Attila | FROMMER Kft.
H-1089 Budapest, Szenes Iván tér 10.
Telefon: +36 1 210 3506
Mobil: +36 30 213 7334
You must be logged in to post a comment Login