Vadászat
A kolompos kos
Egy késői nyárutón, augusztus végén és szeptember első napjaiban vadász barátommal mindketten meghívott vendégként a Bükk hegység egyik vadásztársaságánál vadásztunk. A meghívás vaddisznóra és tarvadra szólt. Én leginkább disznót szerettem volna lőni, de ahhoz sajnos nem volt szerencsém. Ellenben muflonjerkéből az egyik reggel alig egy óra leforgása alatt négyet is lőttem; méghozzá három lövéssel, mert a lövés pillanatában kettő jerke egymás tökéletes takarásában állt. Ennek részleteire később még visszatérek. Előbb azonban el kell mondanom valami fontosat.
Egyik este vacsorázás közben a társaság hivatásos vadásza elpanaszolta nekünk nagy bánatát. Elmesélte, hogy két hete, a vadász-erdészház portájáról, ahol ő is lakik a feleségével, s ahol minket is elszállásoltak, eltűnt kedvenc muflonkosa. Ezt a kost kiskorában, mintegy három évvel ezelőtt ő találta meg, nyiszlett kis beteg bárány volt; nem sokat adott volna az életéért. Hazahozta, ide a vadászházhoz, kigyógyította és felnevelte a kis bárányt. Nevet adott neki, úgy hívták, hogy Marci. Ott élt velük a portán, illetve annak környezetében, harmonikus együttlétben azzal a néhány birkával és kecskével, amit háziállatként szintén ott nevelgettek. Felcseperedett és egy jó kiállású kos lett belőle. Távoli rokonai mármint a birkák és kecskék elfogadták őt, olyannyira, hogy ő lett a csapat vezére; és ennek kifejezéseként a hivatásos vadászunk jóvoltából kolompot kapott a nyakába. Ettől kezdve a társai mindenhova követték.
A nagy gondot és a fő bajt azonban nem az okozta, hogy a nyáj vezér nélkül maradt, hanem a szomszédos vadásztársaságok szaporodó jelzései, hogy a mufloncsapatok és az egyéb vadak zaklatottá váltak a Bükk egyes részein. Azt ők is tapasztalták már mesélte a vadőr hogy a muflonok néha egész csapatokban rohannak a hegy oldalain, mintha kergetnék vagy megriasztották volna azokat. De feltűnő volt a szarvasok és a vaddisznók nyugtalansága is. Véleménye szerint ennek a jelenségnek nem lehetett más magyarázata, mint az, hogy Marci kolomppal a nyakán keresi az igazi társait, az övéit; muflontestvéreit; azok viszont hanyatt-homlok menekülnek előle a kolomp szokatlan hangja miatt.
Eltűnése óta már mindenhol kereste, de sehol nem találta; kesergett a barátunk. Gondot jelentett neki az is, hogy ha meg is találná, de nem tudná befogni, akkor a terület nyugalma érdekében meg kellene lőni. Erre szólították fel a saját társaságuk és a szomszédos vadásztársaságok tagjait is. Különös érzékenységgel hangsúlyozta, hogy ő szeretne vele elsőként találkozni, mert azt reméli, hogy a nevén szólítgatva, megismeri őt és engedelmesen mint a vadászház portáján odamegy hozzá, vagy legalább bevárja majd, s akkor a kolomptól megszabadítva meg lehetne menteni. Gondoljuk csak el tette fel szinte önmagának a kérdést milyen érzés lehet annak a kosnak, hogy amikor végre rátalált a saját fajtájára és csatlakozni szeretne hozzájuk, azok pedig megriadva a kolomp csengő-zengő hangától; mint az őrültek menekülnek tőle?
Korholta magát, hogy legalább vette volna már le a kolompot a nyakáról korábban, hiszen tudhatta volna, hogy ivaréretté válásával egyre nagyobb lesz a vágya és szeretne majd csinos lányokat választani a maga fajtájából. Nem lesz majd kedve a helybéli hozzá képest ugyancsak korcsnak tűnő távoli rokonaihoz, a házi kecskékhez és birkákhoz. Hiszen ugyancsak mutatós deli legénnyé vált; mutatós megjelenésével, ígéretes fejdíszével, a növekvő, gyarapodva ívelő csigáival miért ne vehetné fel a versenyt a fajtabéli vetélytársaival? Látszott rajta, hogy komolyan bántja ez az eset és mély lelkiismeret furdalással küszködött.
Nem lehetett tudni, hogy mikor és mi módon ment ki Marci a portáról, de ezek a részletkérdések már messze eltörpültek a probléma komolysága mellett. Ennek a megoldása foglalkoztatta a hivatásos vadászt (aki egyben a vendéglátónk is volt) és erre építette a másnapi vadászati programunkat is. Felvázolta a tervét; másnap hajnalban két irányba megyünk vadászni. Én vele megyek, a másik vadászvendéggel, a barátommal pedig a kollegája. Az volt a határozott kérése, hogy amelyikünk a kossal találkozik, először is próbáljuk szelíden befogni, hiszen megszokta az embert, de ha ez végképp nem megy, akkor feltétlenül meg kell lőni, mert a Bükkben fontosabb a vadak nyugalma, mint a kolompos kos élete. A barátommal egymásra néztünk, és mélyen hallgattunk, de a tekintetünk kölcsönösen arról árulkodott, hogy ez utóbbi feladathoz nem volt kedve egyikünknek sem. Nyíltan nem tiltakoztunk ugyan, de nem is lelkesedtünk. Én úgy voltam vele, hogy majd alszunk rá egyet; az ellenkezés most nem lenne helyes, mert hátha rosszul befolyásolná a holnapi napot. Mert ha ki is visznek bennünket, esetleg jól megsétáltatnak, és aztán jöhetünk is befelé. Viszont én szerettem volna minél többet látni a Bükkből, ha egyszer már itt vagyok. Abban maradtunk, hogy nyugovóra térünk, mert reggel korán kelünk.
Az esti beszélgetésünk végére maradt a kolompos kos ez ideig befejezetlen esete, ezért leginkább a lefekvés után is ez kötötte le a gondolataimat. Főképpen azon járt az eszem; most annak legyen az áldozata egy vétlen, fiatal muflonkos, hogy az EMBER kolompot akasztott a nyakába? Pedig látszólag csupa jót tett vele; megmentette az elpusztulástól, felnevelte és jóhiszeműen felruházta azt a vezér szerepével és kitüntette a velejáró ékességgel, azzal a nyavalyás kolomppal. Így ő volt a hegyvidéken az egyetlen kolompos kos! Ez lesz majd a veszte? Már elég késő volt, éjfél felé járt az idő és mégis nehezen tudtam elaludni. Én ugyan még soha nem láttam a történetünk fő szereplőjét, Marcit, a kolompos kost, de szendergő álmaiban, mintha többször is megjelent volna a cserkelésünk során. Így egyre inkább ismerőssé vált nekem, amely persze akkor még a képzelet játéka volt csupán.
Másnap hajnalban négy órakor volt az ébresztő. Négyen voltunk; a két kísérő vadász és mi ketten a barátommal. Az idő fél öt felé járt, amikor a terepjáróval kigördültünk a vadászház udvaráról. A sötétségben csupán a reflektorok fényében láttunk valamit a környezetből és érezni lehetett, hogy egyre magasabbra emelkedünk, a hegyi utakon haladunk felfelé a gépjárművel. Mire a Bükk magaslataira értünk, lassan pirkadni kezdett az égbolt. Kísérőm a kollégájának megállást jelzett, aki az UAZ-t vezette. Röviden egyeztették egymás között a tervüket; aminek az volt a lényege, hogy mi a kísérőmmel a kolompos kos gazdájával kilépünk a gépkocsiból, és gyalogos cserkeléssel ereszkedünk le a hegyoldalakon, ők pedig a vadásztársammal, a terepjáróval barkácsolva mennek tovább, lesz ahol gyalogosan is cserkelnek és lent, a vadászháznál találkozunk majd a kora délelőtti órákban. Abban már az előző este megállapodtunk, hogy ha lehet, én gyalogosan, cserkeléssel szeretnék vadászni, mert azt sokkal jobban kedvelem, mint a gépkocsiból történő vadászatot. Ezért bármilyen nehéz strapát is szívesen vállalok. Így hát reggel is ebben maradtunk.
Lassan távolodott tőlünk a gépjármű, a zümmögő hangjával együtt elnyelte előlünk a szürkület. Kelet felől a sötét égbolton, mint a színházban, amikor komótos lassúsággal nyitják szét a függönyt; egyre nagyobb felületen tűntek el a csillagok, fokozatosan elhomályosította a piciny lámpákat a derengő, de egyre erősödő hajnali fény. Csendben álltunk egy helyben percekig, hallgatóztunk és vártuk, hogy valamivel világosabb legyen. Hatalmas szálerdő vett körül bennünket és egyre határozottabban körvonalazódtak a bükkösök fehér törzsei. Csodálatos volt a csend, amely körül vett bennünket.
Szemünk egyre jobban hozzá szokott, a hajnali derengéssel átitatott környezethez. Fülünk egyre jobban kiszűrte a csendben a legapróbb zajokat is. Távoli ágroppanás, szöszmötölés jelezte, hogy mozog a vad. Távcsöveinkkel pásztázgattuk az előttünk halványan belátható hegyoldalt. Hátha látunk is mozogni valami vadat. Nem beszéltünk róla egymással, de esküdni mertem volna rá, hogy ott mindketten, titkon a kolomp hangja után áhítoztunk. Hirtelen belém nyílalt a gondolat, hogy vajon mi lesz, ha tényleg meghalljuk a kolomp hangját? De főleg mi történik, ha elénk kerül a kolompos kos és nem tudjuk majd befogni? Ekkor elhatároztam magamban, hogy történjék bármi, én arra a muflonkosra semmiképpen nem lövök!
Igenám, de akkor vettem észre, hogy a kísérőmnél nincs itt a vadászfegyvere. Halkan rákérdeztem, hogy hol van a fegyvere? Talán a kocsiban hagyta? Mire ő azt mondta, hogy amikor vadásztat, nem szokott magával fegyvert hordani. Na, gondoltam; ebből most semmi jó nem származik, mert ha mégis meg kell lőni a kost, a tűzparancsot én kapom meg, s azt a vadászvendégnek illene végrehajtani. Amikor ez tudatosult bennem, már egyáltalán nem kívántam meghallani a kolomp hangját és főleg nem szerettem volna látni Marcit, a szerencsétlen kolompos kost. Gondolataim és az elhatározásom természetesen az én titkom maradt, mindezt nem közöltem a kísérőmmel.
Mielőtt elindultunk a cserkelő utunkra, halkan megtörtént az utolsó eligazítás, valahogy így: trófeás vadat nem lőhetünk, kivételt képez a kolompos kos. Egyébként vaddisznó és minden más vad lőhető! a kost érezhető nyomatékkal hangsúlyozta. Kellemes, szélcsendes idő volt. Lassan, hallgatózva haladtunk előre. Közben egyre világosabb lett és már szabad szemmel is jól be lehetett látni a lejtős hegyoldal szálasaiban. A kísérőm, ha észlelt valamit, a bal kezét mindig feltartotta és ilyenkor vagy megállt, vagy tovább haladásra intett. Időben és kitűnően észlelt mindent; igazán tapasztalt vadásznak bizonyult.
Cserkelésünk számomra élményszerű volt. Legelőször vonuló vaddisznókondára figyeltünk fel, de sajnos már csak a zajukat hallottuk és eltűntek a gerincen. Később egy magányos disznó ugrott el tőlünk; ez esetben ő volt az éberebb. Lövésre gondolatnyi idő sem maradt. A kísérőm ismét felemelte a bal kezét, megállt és a távcsövével a szálerdőt kémlelte. Halkan hátraszólt és súgva kérdezte; ott állnak a szarvasbikák, látja? Akkor már az én kereső látcsövem is rajtuk volt. Kettő fiatal bika volt együtt, egyik sem volt valami ígéretes, és csoda, hogy még egyáltalán tűrték egymás társaságát a bőgés küszöbén.
Kár, hogy bikára nincs engedélyünk, mert ezeket ki kellene gyomlálni az állományból sopánkodott a kísérőm. Közben a bikák megunták a kölcsönös mustrálást és elegánsan elügettek a hegyoldalban.
Mi is haladtunk tovább. Kora reggeli fényben pompázott a Bükk. A felkelő nap bíbor színe áttetszően festette meg a szálerdő hatalmas fáinak koronáit. Az elénk táruló kép igazán csodálatos volt. Cserkelő utunk a hegyvonulat rétegvonalain vezetett és erről kitűnően látni lehetett a környező gerincvonulatokat, a túloldali hegyoldalak nyiladékait, a különböző horhosokat, a szórványosan elterülő tisztásokat s az őket ölelő sűrűbb fiatalosokat. Távcsővel jól lehetett látni, hogy a szembe lévő hegyoldal kis tisztásán néhány szarvas várta a felkelő napot, amely a hűvösebb éjszaka után simogató melegével nyilván a vadaknak is jól esett.
Lassú cserkeléssel fogyasztottuk a kilométereket. Már több mint egy órája, hogy fentről elindultunk és feltűnt nekem, hogy még muflonokat nem láttunk. És őzeket sem, bár ez hiányzott nekem a legkevésbé. A kísérőm megnyugtatott, hogy nemsokára olyan helyre érünk, ahol majd biztos lesznek muflonok is. Az őzek viszont nem szeretik ezeket a magaslatokat, mert a hegy alján jobb az élőhelyük, magyarázta halkan a kísérőm. Bár a Bükk arculata itt, feljebb is változatos volt; a különböző fafajok a bükkön kívül a cser, a tölgy, a különböző fenyőfélék, bokrok, cserjék összességében színes harmóniában rajzolták meg e hegyvidék karakterét. Igaz, az aljnövényzet itt még elég gyér volt.
Éppen a hegyvonulat jellemző törésvonalán haladtunk előre, amikor váratlanul megjelent felettünk egy mufloncsapat, méghozzá vágtatva, élén egy szépen fejlett jerkével. A kísérőm tölcsért formálva a kezével, hatalmas kiáltással megállította azokat; ijedtükben mintha a földbe gyökerezett volna a lábuk. Nem voltak tőlünk távolabb nyolcvan méternél. Szabályos sort képezve álltak egy helyben. Súgva kérdezte tőlem a kísérőm, miközben mutatta is; látja ott a csapat közepe táján azt a nyiszlett jerkét? Ott a fiatal kostól jobbra? Bólintottam, hogy igen, miközben már a vállhoz emelt puskám céltávcsövével méregettem a kiszemelt példányt. Biztatására szabad kézből meglőttem a jerkét, amely a lövésemre helyben maradt. Még kettőt, hármat rúgott a lábaival, de mire felkapaszkodtunk hozzá a hegyoldalban, már nem mozdult. A lövés zajára a többiek az elöl vágtató jerke után eredtek és eltűntek a szemünk elől.
A kísérőm gratulált a lövéshez, átadta az ilyenkor szokásos töretet, majd pillanatok alatt kizsigerelte a jerkét és könnyedén húzta le maga után a cserkészútra. Egy faágra kötött fehér ronggyal megjelölte a fekvés helyét, hogy a beszállításnál könnyebb legyen megtalálni. Közben figyelmeztetett, hogy legyünk éberek, mert ez a területrész a muflonok kedvenc tartózkodási helye. Néhány száz méterrel odébb újabb rohanó mufloncsapattal találkoztunk. Fentről, a gerinc felől szinte ránk rontottak. lendületük viszonylag közelre röpítette hozzánk őket. Minket észlelve, alig hatvan méterre, hirtelen megálltak a hegyoldalban, elég rendezetlen alakzatban. Jerkék, fiatal kosok és bárányok voltak együtt vegyesen. Már vállnál volt a puskám, amikor a kísérőm súgta felém, hogy bármelyik jerkét meglőhetem. Ez sikeresen megtörtént. Ismét gratuláció, töret átadása, zsigerelés és a hely megjelölése következett.
Mielőtt továbbindultunk volna, azt kérdezte tőlem a kísérőm, hogy feltűnt-e nekem valami ezeknél, a muflonoknál? Valami közös? Igen! válaszoltam én. A vágta és a rohanás volt a közös jellemzőjük. Tapasztalataim szerint ugyanis óvatos cserkeléssel általában egy helyben álló vagy nyugodtan csemegéző mufloncsapatokra lehet rátalálni. Rohanni csak a megriasztott csapatok szoktak. A kísérőm elismerően egyetértett velem. Ő ezt a jelenséget a kolompos kos zavaró jelenlétével magyarázta. Az volt a meggyőződése, hogy Marci itt van valahol ebben a térségben. Maga nem hallotta a kolomp hangját, mielőtt ez az utóbbi csapat megjelent a gerinc felől? kérdezte tőlem. Mondtam neki, hogy én bizony nem hallottam semmi ilyesmit. Ő viszont bizonytalanul azt állította, hogy nagyon távolról ugyan, de mintha hallotta volna a kolompot.
De az is lehet, hogy már hallucinálok mondta lehangolóan.
Jókora távolságot tettünk meg a kanyargós cserkészutakon, még mindig a hegy magaslati részein jártunk, amikor szinte megismétlődött az előző két jelenet. Fölöttünk, velünk párhuzamos vonalban egy újabb vágtató mufloncsapat jelent meg, de most maguktól hirtelen megálltak és figyeltek visszafelé, amerről futottak. Mintha egyben hallgatóztak volna. Én is szívesebben azt tettem volna, de a kísérőm ismét kijelölt a csapat közepén rendezetlenül álló jerkék közül egyet és kérte, hogy lőjem meg azt is. Én engedelmeskedtem. A lövés hangjára a csapat természetesen futásnak eredt. Felkaptattunk a lejtős hegyoldalon a rálövés helyére és a legnagyobb meglepetésünkre két muflon jerke feküdt egymásra dőlve élettelenül egy enyhe horpaszban. Mindkettőt szinte azonos helyen, nyakon találta a lövés; tehát a lövés pillanatában egymás tökéletes takarásában állhattak. Az még hagyján, hogy én ezt a céltávcsővel nem láttam, de a kísérőm ezt a keresőtávcsövével sem vette észre.
A megismételt ceremónia kalapemelés, gratuláció, töret stb. után zsigerelés közben tárgyalgattuk, hogy milyen ritka az ilyen lövés. Meg hogy mennyire kell az ilyesmire vigyázni annak, aki vadászik, de aki vadásztat, annak még inkább! Mert állhatott volna a jerke takarásában ígéretesebb példány is, amelyet vétek lett volna kilőni. Így szövődtek a gondolatok, és Marciról mintha megfeledkeztünk volna.
És ekkor egészen különös dolog történt. Egyszerre lettünk figyelmesek mindketten egy távolról hangzó kolomp hangjára. Nekem először úgy tűnt, mintha egy hegyi kisfaluban lélekharanggal csendítettek volna. De nem! Ez a hang a közeledő kolomp csilingelő-kongó hangja volt. Ugyan elég távolinak tűnt ez a hang, de kisebb szünetekkel határozottan közeledett. A kost még nem lehetett látni. Mert mi a gerincvonal alatt voltunk, a kolomp hangja pedig valahonnan a hegygerincen túlról jött.
Amint újra meghallottuk a kolomp hangját, egyre fokozódott bennem a feszültség, de a kísérőm arcán láttam, hogy ő sem volt ezzel másképp. Miközben kereső távcsövével a hegygerinc vonalát pásztázta, halkan mormolta maga elé, ez a Marci lesz! Halkan súgta, hogy készüljek fel, mert a horizonton mindjárt látni fogjuk a kost. A kolomp hangja egyre erősödött; a Marci közeledett felénk, nyilván sietett az előbb látott mufloncsapatok után. Szeretett volna csatlakozni a társaihoz, vitte előre természetes ösztöne, és nem tudhatta a szerencsétlen, hogy miért nem fogadják be őt. Pedig hozzájuk tartozik. Pláne nem sejthette azt sem, hogy amikor a társait hajszolja, egyben a végzete felé rohan, mert a vadászember nem tűrheti az erdő és a vadak nyugalmának háborítását. Ha nem adja meg magát, ennek a hajszának csak is ő lehet a vesztese. Honnan is tudhatta volna szegény, hogy vesztének elkerüléséhez elegendő lenne odamenni az első erdőjáró emberhez, hát még a gazdihoz és arra kérni, hogy:Ember, vedd le rólam ezt az átkozott kolompot, ami megkülönböztet a többitől. Nem akarok többé vezér lenni, hanem az, ami valójában vagyok, az erdő bölcsőjében született vad, fiatal, reményteli muflonkos és szeretnék végre elvegyülni a csapatban, a saját fajtáim között! Ha a tudat magasabb fokán lehetett volna egyetlen kívánsága, biztosan ez lett volna. A vadászember pedig, aki ezt a sorsot akaratlanul is rámérte, magában minden bizonnyal azért fohászkodott, hogy csak még egyszer, utoljára magához ölelhetné a Marci nyakát, és egyetlen mozdulattal lecsatolná a nyakáról azt az életvesztő kolompot. Menjen, amerre lát; elég volt ennyi is a keserves tanulságból!
Megtörtént, amit a kísérőm oly annyira óhajtott; a hegyvonulat karéjában, a gerincet is elhagyva – tőlünk mintegy százötven méterre – kocogva megjelent Marci, a kolompos kos. Megláttuk végre! Szapora léptekkel haladt előre, hozzánk egyre közelebb. Majd hirtelen megállt, mert valószínű észrevett bennünket. Mereven figyelt felénk. Köztünk a távolság ekkor már alig volt száz méter. Én szorosan és mozdulatlanul a kísérőm mellett álltam. Puskám szíjra akasztva pihent a vállamon. A keresőtávcső már a szememnél és azzal egész közelről nézhettem Marcit; mintha csupán karnyújtásnyira lett volna tőlem, ott volt előttem a kolompos kos. Jó tartású, szép fejállású fiatal kos volt. Kissé ferde testtarással, szembe volt velünk. Fején a csiga kezdeti íve ígéretesnek látszott és az oldalán, a kosokra oly jellemző világos nyeregfolt már kezdett szépen kirajzolódni a szőrzetén.
Viszont az adott hegyvidéki környezetben, a nyakában kolomppal nem csak elképesztően furcsa volt, hanem szánalmas is. A kísérőm remegő hangon súgta nekem, hogy: Figyeljen! Meg fogom szólítani és megpróbálom közelebb csalni, de ha ez nem sikerülne, az a kérésem, hogy lője meg, mielőtt faképnél hagyna bennünket! El ne engedje! Tetszik érteni? Hirtelen fel sem fogtam, hogy ez már nem is kérés felém, hanem parancs. És kezdte a Marcit a nevén szólítgatni; kétszer-háromszor is elhangzott, hogy: Marci! Marci, gyere ide hozzám! Na! Gyere már ide, te kis buta! A kos pedig csak állt, mint a szobor és feszülten figyelt. A kísérőm a kezével jelezte nekem, hogy maradjak helyben, ő pedig egy-két óvatos lépést tett a kos felé, ismét a nevén szólítgatva. Közben kitárta felé mindkét karját, mintha a gyermekét akarná a karjaiba zárni. A kos viszont bizalmatlanul néhány méterre, oldalra ugrott és ekkor a kolomp hangosan megszólalt a nyakában.
A kísérőm látva a kos viselkedését oda szólt nekem, hogy lőjem meg, mert elmegy és lehet, hogy az életben soha nem találkozunk vele! Most pont az oldalát mutatja, tessék már lőni! szólított fel ismét türelmetlenül. Én a fegyveremhez hozzá sem nyúltam, hanem kellő udvariassággal, de határozottan amilyen halkan csak tudtam azt válaszoltam, hogy: Én erre a kosra nem lövök! Ha gondolja, itt a puskám és lője meg maga! Intett, hogy adjam oda neki a fegyverem, amit én a vállamról levéve próbáltam megoldani, de ehhez vagy két lépést előre kellett lépnem, a kísérőm felé. Marci eközben végig nézte és hallgatta ezt az esetlen egyezkedést. Amikor azonban észrevette a tébláboló mozgásunkat, a fegyver átadásának mozdulatait; villámgyorsan megpördült és abba az irányba, ahonnan érkezett, szinte elviharzott. Pillanatok alatt eltűnt a szemünk elől; elnyelte a hegygerinc mögött húzódó, lejtős hegyvonulat. Haladásának irányát az egyre távolodó kolomphang jelezte csupán.
A kísérőm tágra nyílt szemekkel rám nézett és az arca teljes kudarcról árulkodott. Tartottam tőle, hogy az engedetlenségemmel most nem nyertem el az elismerését, gondoltam, hogy ezt nem hagyja majd szó nélkül. Nagyot sóhajtott, a távcsövét a szeméhez emelte, kis ideig azzal pásztázta a hegyvonulatot; mintha abban reménykedett volna, hogy hátha megláthatja még a kost valahol. A domborzati takarás miatt azonban a kost már nem láthattuk, csak az egyre távolodó, kisebb szünetekkel megszakított, halkuló kolomp hangot hallottuk. A kolompos kos ez esetben megmenekült a rá leselkedő veszélytől, és ha ösztönösen is, de nyilván reménykedve folytatta útját az övéi felé. A vadászember kiskorában megmentette ugyan az életét, de most már az ellensége lett, mert az erdő csendjének háborítását nem engedhette meg. Nem tűrték őt a saját fajtái sem, sőt az erdő minden vadja menekült előle. Egyedül a Bükk hegység vonulatai, öreg fái és cserjéi óvták, takarták üldözői az őt kereső vadászok elől; nem volt már más barátja és oltalmazója.
Na, menjünk! szólt a kísérőm. Majd a lőtt vadakért a reggeli után kijövünk a kollégámmal, mondta eléggé lehangoltan. Komótosan elindult a lefelé haladó cserkelő úton és én szótlanul mentem utána. Vártam, hogy mikor hozza szóba a dolgot. De egy szót nem szólt, csak kitartóan haladt előre és menet közben is éberen figyelte az erdőt, a hegyoldalakat.
Egyszer csak hirtelen megállt, felém fordult, feltolta a vadászkalapját a homlokára és azt kérdezte:
– Mondja, miért nem lőtte meg? Hiszen meg tudta volna lőni. Vagy nem?
– Meg tudtam volna, ha akartam volna, de nem akartam – válaszoltam őszintén.
– És miért nem? – kérdezett vissza.
– Azért, mert sajnálom ezt a kost, hiszen ő arról nem tehet, hogy valamikor az EMBER kolompot tett a nyakára és azzal tüntette ki. Miután én nem ezen a területen vagyok vadásztársasági tag, úgy gondolom, hogy itt a vadak nyugalmát másoknak kellene megóvni; ezért e kosra kirótt ítéletet talán nem nekem kellene végrehajtani. Nyilván más lett volna a hozzáállásom, ha vadakat űző kóbor kutyát kellett volna ártalmatlanná tennem. Bár én azt sem szívesen lövöm meg, mert annak elhagyott sorsáért is többnyire az ember a felelős. – Így hangzott hát az én érvelésem.
A kísérőm egy kis ideig elgondolkodott, hosszasan rám nézett, majd egyet biccentett a fejével. Az arckifejezéséből, a nézéséből és a fejbólintásából én inkább elismerő megértést, mint neheztelést véltem felfedezni. Megigazította a kalapját és szó nélkül hagyva a válaszomat, indultunk tovább. Egész úton lefelé nem hozta többé szóba a dolgot. Na, gondoltam ezennel itt befejeztük a vadászatot. Végül is, ha úgy vesszük megsértettem a vadászati fegyelem íratlan szabályát, mert a kísérő vadász felszólításának nem tettem eleget. Nem is bántam egy percig sem, ha ezzel véget ért a vadászatunk, hiszen tökéletesen elégedett voltam a napi sikerekkel; hiszen a jerkék selejtezésében eredményesen teljesítettem. Csak a kossal való találkozás ne jött volna össze így. Jöhet itt már bármilyen lőhető vad, ezek után a kísérőm úgysem lövetné meg velem. E gondolatokkal voltam elfoglalva, amikor a kísérőm hirtelen megállt és jobbra, felfelé egy meredek hegyoldal peremére mutatott, ahol bennünket figyelve egy szarvastehén, a borja és egy ünő állt.
Lője meg az ünőt! súgta a kísérőm. Fel sem voltam rá készülve, hiszen teljesen lekötöttek a gondolataim. Óvatosan emeltem vállhoz a fegyvert, szabad kézzel vettem célba az ünőt is, csak úgy, mint a jerkéket; csattant a lövés és az ünő pontos nyaktő találattal, a meredek oldalon lefelé bukfencezve és kimúlva szinte a lábainkhoz érkezett.
Ez igen! Gratulálok, szép lövés volt! így a kísérő vadász. Megemelte a kalapját és kezet fogott velem. A kézfogásából némi megbocsátást éreztem. Mielőtt a vadat feltörte volna, szertartásosan itt is átadta a töretet és barátságosan, hamiskásan kacsintott. Gesztusát határozott kézfogással köszöntem meg.
Eredményességét tekintve végül is jó vadászat volt; négy lövéssel öt sutavad. Számomra azonban ezt a vadászatot nem ez tette igazán emlékezetessé, hanem a Bükk hegység változatos, színes arculata és legfőképpen a kolompos kos különös története. Ez az élmény húsz év elteltével, a mai napig is élénken él az emlékeimben.
Vendéglátóimtól engedetlenségem ellenére kölcsönös tisztelettel és barátsággal váltam el. Megértésük legfőbb jelének tekintettem, hogy néhány alkalommal ezután meghívtak még társasvadászatra is, hiszen tudták, hogy a vaddisznóhajtást különösen kedvelem. Egy ilyen alkalommal hallottam tőlük utoljára a kolompos kosról. A története úgy ért véget, hogy áttévedt a szomszédos vadásztársaság területére, ahol esti órákban rálőttek, megsebezték, de nem találták meg. Sem akkor este, se másnap. Ugyanis azon az éjszakán vastag hólepel takarta be az erdőt, és elrejtette üldözői elől a jobb sorsra érdemes, fiatal kost is. Egyetlen igaz barátja, a természet vette őt a védelmébe. Annak bölcsőjében született és kínált neki búcsúzóul végső nyughelyet is.
A kolompot soha többé nem hallották szólni a Bükkben. A vadak megnyugodtak, visszaállt az erdő nyugalma. Tél volt, amikor meglőtték, és jött a méretes hó. Majd eljött a tavasz, elolvadt a hó, és a vadászok egyike cserkelése során rátalált a kos dúvadak által már lerágott tetemére. A fején még épségben voltak a csigái és a nyakán, illetve annak csontvázán ott volt a berozsdásodott kolomp. Tehát minden kétséget kizáróan Marci volt az! Így ért véget a kolompos kos szomorú története.
Vadászat
…és megtört a jég!!
Király Attila vadászíjász kislányával közösen vadászott. Az élményeiről beszámolt lapunknak:
A lányom két éve kísér és együtt eddig nem sikerült semmit elejteni. Nem jutottam lövéshez, vagy, ahogy ő mondja: “mindig az jön be, amire épp tilalom van”, vagy az utóbbi időben elhibázom – ilyen is volt. Talán rágörcsöltem, nagyon szerettem volna egy közös elejtést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-3-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
13:30-kor már az autóban ültünk. A pár napja kihelyezett vadkamera többek között egy egyagancsú bakot is lencsevégre kapott – volt esély, hogy bejön. Kevés esély volt, de volt. Miután átvergődtünk a határon, ami “összeért”, lepecsételtetve a papírt, hogy viszem-hozom az íjat, a magyar számom bemondta az unalmast. Kiskunhalason megszervízelték, így már tudtam szólni a vadőrnek, hogy érkezünk. Már az erdőben jártunk, párszáz méterre a leskunyhótól, alig várva, hogy beüljünk, mikor – elakadtunk. A favágók hulladékainak segítségével sikerült kivergődni a “fosóhomok” csapdájából, a kocsit otthagyva gyalog indultunk a kunyhóig, az akciótól piszkosan és csuromvizesen. Közben bolond szél támadt, szerencsére épp jó irányból.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-4-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Jeget mondanak. Fákat kicsavaró szelet. Velem meg ott a gyerek. Hát, meglehetősen ideges voltam. Mézesszívet vettem elő, javítja a koncentrációt. És éhes is voltam. Meg ideges. Amint ott bontogatom a kevésbé csörgős zacskót, amibe otthon átöntöttem, a szemem sarkából két őzet pillantok meg a szórón!! Lassan szemügyre véve állapítom meg, hogy suta, de nem bakkal – hanem a gidájával.
Rékával lefilmeztük és elégedetten ültünk vissza, mikor elmentek. Jó, hogy elmentek – nem jó, ha kiszúr a suta és riaszt. A szél tovább játszotta bolond játékát és két nyúlon meg három szajkón kívül nem jött semmi. Aztán egy karvaly, ami odavágott a vadgerlének, de elhibázta. Lassan szürkült. Kezdtem elveszíteni a reményt – pedig olyan biztosan éreztem: ma elejtünk valamit!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-1-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Léptek zaja verte fel az addigra már lecsendesedett erdőt.
– Jön valami – súgtam a lányomnak. De ahogy jött, már ment is – a forgó szél elárult bennünket, és távolodni hallottuk a lábak neszét. Odébb riasztott is. Nnna, ez nem a mi napunk – akartam épp mondani a vadőrnek. De furcsa érzés lett úrrá rajtam. Jobban kellene bíznom – gondoltam. Ekkor ütött szöget a fejembe a gondolat: DNY-i szél fúj, az őz DK-re volt, és délre futott. A stressz-szagot arrafelé hagyta ott. Ha arról jön valami, mindenképp megérzi a szagunkat, tehát mindegy. Szemből, balról, de még hátulról is jöhet bármi – ha nem fordul a szél, mint ma már háromszor.
Még végig sem gondoltam, szemből-jobbról, keleti irányból megjelent a bak! Két év alatt nagyon sok helyzetet kihagytam (pl ág volt előtte, erősen szürkült és lámpázni kellett volna…). Elkezdtem megfeszíteni az íjat, erre fölkapta a fejét! Negyedig kihúzott íjjal vártam, hogy ismét lehajoljon. Két örökkévalóság után ez meg is történt, ismét inni kezdett. Kihúztam az íjat és fókuszáltam. Mivel múltkor fölé lőttem (ma a próbalövések nagyon jól mentek!), kissé lejjebb húztam az íjat – túlzottan nem mertem, mert az a tapasztalat, hogy ilyenkor okvetlen alá lövök. Igyekeztem jól oldani, nem siettem el. Jónak éreztem. A bak viszont eldőlt – gerinclövés…
Üröm került az örömbe. Épp ez az, amit mindig próbálok elkerülni. Még ma is beszéltünk róla a lányommal, hogy azért gyakorolok sokat, hogy ne szenvedjen a vad. Az Attila Kelemen féle vadászkésemmel megadtam a kegyelemdöfést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-2-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Biztos voltam benne és a videó igazolta is: mire a vessző odaért, a bak rogyasztott.
Zúgjon neki odaát!
Írta és fényképezte: Király Attila
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Vadászat
Egy csodás vadászat
Pető Zsolt 2024. augusztus elsején egyéni vadászaton vett részt, vaddisznóra vadászott. Élményeiről beszámolt lapunknak az elejtő:
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-2-300x167.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Kedves Vadász Barátok! Szeretném megosztani veletek vadászatom történetét. Miután elhelyezkedtem a kedvenc vadászterületemen, sokáig csak várakoztam. Éjfél után azonban a repcetarlón, amin déli szél fújt, északi irányból kiváltott az áhított vad. Természetesen északi irányból érkezett a közeli napraforgótáblából. Cserkelésre semmi esélyem nem volt a körülmények miatt. Jó pár mély levegővétel után úgy döntötttem, hogy lövést teszek a vadra. Miután lejött a horizontól, célba vettem és egy jó találattal hoztam terítékre a fényképen látható vaddisznót. A lövés pillanatában tudtam, hogy 200 méternél messzebbre van tőlem.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Az öreg Sauer 90 300 W. még mindig a legjobb vadász fegyverek között van! A Federel Power Shock 11,7 g lövedéktől azonnal helyben maradt a kan. Miután birtokba vettem, ellenőriztem a távolságot, amit GPS-el mértem meg. A lőtáv pontosan 370 méter volt! Az illetékes vadászati hatóság bírálata szerint a nagyagyarak hossza elérte a 23,7 és a 24,8 centimétert.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-1-300x169.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
A kisagyarak körmérete meghaladta a 6,7 és 6,9 centimétert. A hatóság szakemberei aranyéremmel díjazták a trófeát! Köszönöm Vidoczi Zoltán barátomnak a munkáját, aki elkészítette a trófeaalátétet ennek a különleges trófeának!
Külön köszönetemet szeretném kifejezni barátaimnak: Zolikám, Danikám, Csabikám!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-3-300x290.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Nagy boldogság nekem ez az élmény és ez a trófea, amit soha nem felejtek el!
Írta és fényképezte: Pető Zsolt
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Frommer
FRANCHI: Hogyan tisztítsuk meg a sörétes puskát?
A sörétes puska tisztítása egy olyan része a vadászatnak, amelyet nem szabad alábecsülni, ha azt szeretnénk, hogy fegyverünk mindig olyan állapotban legyen, hogy bármikor elindulhassunk vadászni. A puska tisztításának elsajátítása minden vadász számára elengedhetetlen, hogy a vadászat után a legjobb állapotban várakozzon a fegyverszekrényben. A vadászat sok apró dologból áll össze: érzelmek és adrenalin, a természet közelsége és az élővilág tisztelete, a vadásztársakkal megosztott pillanatok, valamint a magányos séták a vadászkutyánkkal s végül, de nem utolsó sorban a vállunkon, a kezünkben ott kell lennie szeretett fegyverünknek is, amellyel, ahogyan minden mással, törődnünk is kell. Cikkünk, – amelyet Albert Attila, a FROMMER kereskedelmi igazgatója fordított – az olasz fegyvergyár, a 155 éves FRANCHI útmutatását tartalmazza és néhány tippet kaphatunk, hogyan végezzük el a „terepi” karbantartást, hogy a vadászpuskáink mindig csillogóan tiszták legyenek!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/pulizia-fucile-2-300x200.jpg)
A nedves, párás környezet a legnagyobb ellensége a fémnek és a farészeknek. Forrás: Franchi / FROMMER
A sörétes puska tisztítása ugyan egy apróság a vadászat élményében, de megkerülhetetlen. Ahogy minden tapasztalt vadász tudja, ezt nem lehet elhanyagolni és valljuk be, fegyverünk gondozása, ha valóban szeretjük ezt a szenvedélyt, igazán jó érzést ad. Sokan beszámoltak már erről s persze ki ne ismerné azt a megnyugtató érzést, mikor végeztünk a művelettel.
Hogyan tisztítsuk a félautomata sörétes puskát?
Először is, végezzünk megfelelő karbantartást. Számos tényező fenyegeti a vadászfegyverek állapotát, ezért nagy figyelmet kell fordítani a karbantartásra. Különösen az új engedéllyel rendelkező vadászok számára fontos, hogy tiszta fegyvereik legyenek és ennek érdekében jó szokásokat alakítsanak ki!
Egy vadásznap, legyen az rövid vagy egész napos, számos külső tényezőt hozhat, ami veszélyeztetheti a puska integritását. A lőpor robbanása miatt keletkező maradványok és lerakódások, a növényi szennyeződések, levéldarabok, harmatcseppek, nedvesség vagy eső, sár, izzadt tenyérlenyomatok és egyéb külső tényezők is veszélyeztethetik a vadászfegyver épségét.
Fontos, hogy a sörétes puskákat a tisztítás előtt szedjük szét. Mielőtt bármilyen karbantartást elkezdenénk, elengedhetetlen, hogy gondosan szétbontsuk a puska fő részeit és az ismereteinknek megfelelően megvizsgáljuk.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image1-3-2-1024x1024-1-300x300.jpeg)
Kedvelt márka a Ballistol. Fotó: Dr. Szilágyi BAy Péter / Agro Jager
Hogyan olajozzunk a félautomata sörétes puskát?
Szedjük szét, vegyük le a csövet és tárat. Hasonlóképpen járjunk el a bock vagy dupla fegyvereknél is és a fődarabok szintjéig bontsuk szét a puskáinkat – ahol az ejektor részeit alaposan tisztítsuk meg.
Az elsütőszerkezet más történet, mivel az a tusában marad, így azt általában terepi karbantartáskor nincs lehetőségünk megbontatni.
A bock puskáknál, miután eltávolítottuk az előagyat, a csövet, az első lépést már teljesítettük is, miközben a félautomata sörétes puskák szétszedése után mélyebb tisztításra nyílik lehetőségünk, szemben a hagyományos dupla vagy bock puskákkal.
Ezenkívül a Franchi vadászfélautomata puskák, amelyeknek inercia mechanizmusa elöl helyezkedik el, a visszarugó pedig az előagy alatti csőre van szerelve, még könnyebben tisztíthatóak. Elég csak eltávolítani az előagyat, és már hozzá is férünk! Még a legapróbb porszemek is elérhetők… például egy fogkefével!
Általánosságban elmondható, hogy az Affinity 3 és Affinity 3.5 félautomata puskák, az elülső inercia működési rendszerrel, kevesebb karbantartást igényelnek, így könnyítve a vadász dolgát.
Miután a puska szétszerelésre került, a tisztítást gondosan meg kell kezdeni.
Hogyan tisztítsuk meg a hagyományos sörétes puskákat?
Miután a puskát szétszereltük, el kell távolítani minden szennyeződést, ami a vadászat során rakódott le. Puskatisztító pálcák, rongyok, fogkefék vagy kefék, mind megfelelő eszközök erre a célra!
Különös figyelmet kell fordítani a cserélhető choke-ok és a csövek tisztítására.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_083844-300x153.jpg)
Cserélhető szűkítésekkel egy FRANCHI Feeling sörétes fegyver. Fotó: Agro Jager
Először, miután szétszereltük és eltávolítottuk őket, durva ronggyal és acéltisztítóval kell megtisztítani, amíg az összes szennyeződést le nem szedtük a csövek belső felületéről. Nagyon fontos megtisztítani a csövet ott is, amely a choke-okat tartja. Addig folytassuk, amíg minden lerakódás el nem tűnik.
A sörétes fegyverek töltényűrjeit se felejtsük el: gondosan meg kell tisztítani, mivel ez az első olyan terület, ahol a korrózió elindulhat. Ha van előrelátásunk és nem várunk túl sokáig, ha két-három vadásznaponta megtisztítjuk a csöveket, a munka viszonylag minimális lesz.
Célszerű minden alkalommal áthúzni egy tisztító pálcát a csövön, majd végül egy zsíros, “vastagabb” olajjal befejezni a műveletet, hogy a fémet szigeteljük a levegőtől.
Tisztító pálcák minden fegyvertisztító készletben megtalálhatók a fegyverboltokban.
Fokozott figyelemmel járjunk el akkor, ha gyöngygolyót használtunk – vaddisznóhajtások esetén.
Ezt azért szükséges megtenni, mert a golyó nagy szennyeződést okoz, így az első szabály: ne várjunk túl sokáig!
A Pegoraro Tiro Dinamico lőszerei kedveltek a gyöngygolyó szerelmeseinek körében. Fotó: Frommer / Agro Jager News
Miért szükséges olajozni a sörétes puskát?
A vadász az a fajta ember, aki nem hátrál meg és még a nehéz környezeti és időjárási körülmények között is elindul, mert a vadászat izgalma az oka annak, hogy bármilyen esős, nyirkos és hideg idő van, a vadászat nem marad el. Egyébként, ha a puska tisztításáról van szó, a legfőbb ellenség mindig ugyanaz: a víz! Hogyan védhetjük meg tehát a sörétes fegyvereinket?
A fegyver szárítása sajnos önmagában nem elegendő, mivel olajréteg nélkül nincs semmilyen védelem a nedvesség ellen. Már egyetlen vízcsepp, nedves környezet is problémát jelenthet,vagy ha a forró fegyvert visszarakják a tokba és olyan kondenzáció keletkezik, amelyek végeredményben a korrózióhoz vezet.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Minden félautomata puska, amely terepmintás (camo) bevonattal vagy még jobb esetben Cerakote bevonattal rendelkezik, nagyobb ellenállást garantál az időjárási hatásokkal szemben és ideális extrém vadászati körülmények között, például vízivadak vadászatánál.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Kepernyokep-2024-09-06-182656-300x76.png)
Franchi Affinity 3 Cerakote bevonattal. Forrás: Franchi
A Cerakote egy ultrafinom kerámia alapú festék, amely kiváló ellenállást biztosít az időjárási hatásokkal szemben.
Alternatívaként, a barnított puskákat gondosan olajozva kell tartani vadászat után, és ennyi… alapvetően ezzel a művelettel kész is vagyunk!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image3-1-3-1024x768-1-300x225.jpeg)
Különféle fegyverápoló szerek közül lehet válogatni a FROMMER polcain. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Végül, de nem utolsó sorban: hogyan ápoljuk a farészeket?
Valljuk be, amikor vállra vesszük a puskát és érezzük az alatta melegedő faanyagot, az mindig különös élmény, bármilyen korúak a vadászok. Vannak vitrinpuskák, amelyek szinte túl szépek, hogy igazak legyenek, és vannak azok a fegyverek, amelyek velünk járják a legkülönbözőbb kalandokat.
A Franchi fegyvermárkát, 1868-ban az olasz, Luigi Franchi alapította. A technológia fejlődése mellett a FRANCHI a hagyományt is tiszteli és ma is kaphatóak, rendelhetőek fatusával a fegyvereik. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Ha egy vadásznak ilyen típusú puskája van, amely talán gyönyörű fatusával rendelkezik, akkor néhány „csata” nyomával is számolnia kell. A szenvedélyes, romantikus vadászok még térképnek is tekinthetik ezeket, amelyek megörökítik a puskáinkkal az összes közösen átélt vadászatot.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/02/Frommer-1-300x163.png)
FROMMER, Magyarország legnagyobb fegyverboltja! Kattints a képre és keresd meg a hozzád legközelebb lévő vadászboltot és a szerződött fegyvermestereket!
Mivel a fa élő anyag, az első dolog, amit szem előtt kell tartani, hogy sérülhet használat közben. Bár nincs rá varázsital, vannak apró lépések, amiket megtehetünk.
Ha lakkozott fafelülettel van dolgunk, karbantartásra nincs szükség, viszont ha megsérül, nagyon nehéz helyreállítani. Az olajozott fa azonban közvetlenül a vadász által is karbantartható, anélkül, hogy szakemberhez kellene fordulni.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_084135-2-1-300x152.jpg)
Ne hanyagoljuk el a farészek ápolását sem! Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Amennyiben nincsenek mély repedések, elegendő a fegyverboltban kapható olajjal kezelni a fát és az visszanyerheti eredeti megjelenését és fényét.
Ez az olajozott tusák valódi szépsége, mert mindig újra vissza lehet állítani őket az eredeti állapotukba!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Agro-Jager-FROMMER-Vadaszbolt-2-300x210.jpg)
Albert Attila, a FROMMER Fegyverbolt kereskedelmi igazgatója. Fotó: Agro Jager / FROMMER
Összegzésként
Ezek a hasznos tippek, amelyek segítségével a félautomata sörétes puskát, illetve általában a puskákat tisztíthatjuk és gondozhatjuk. Ugyanakkor igaz, hogy a Franchi puskák valóban a vadász szolgálatára vannak tervezve.
Mert nem a szép fa vagy a szép gravírozás az, ami különbséget tesz, amikor a bozótosban járunk, a mocsaras vizekben vadászunk, vagy amikor a sár már a csizmánkig ér! A különbség abban rejlik, hogy olyan eszköz van a kezünkben, amely felejthetetlen érzelmeket ad nekünk!
Így, miután elvégeztük a munkát és odafigyeltünk a puskánkra… talán ideje újra vadászni indulni!
Fordította: Albert Attila | FROMMER Kft.
H-1089 Budapest, Szenes Iván tér 10.
Telefon: +36 1 210 3506
Mobil: +36 30 213 7334
You must be logged in to post a comment Login