Vadászat
Üzekedés a rosszleslápán
Volt nekem egy magaslesem, a hozzá tartozó lápával együtt az, hogy mifene a lápa, talán némi magyarázatra szorul: a palócföldön a hegy- és domboldalakat hullámossá tevő kisebb hajlatokat, völgyeket, néhol akár a szélesebb vízmosásokat hívják így. A láphoz tehát semmi köze, a régies vápa, azaz mélyedés szóból származik és ismerik Honttól Borsodig, Nógrádtól Hevesig, persze a határ túloldalán is, mindenütt, ahol magyarok élnek. Lehet, hogy másfelé is, de arról én nem tudok.
A lényeg, hogy volt nekem egy magaslesem, a hozzá tartozó lápával együtt az elképzelhető legrosszabb helyen, dombtetőn, a közelben nagy, bekerített kertészettel ezt kellett volna megvédeni a kártevő vadtól. Nagy hátránya volt a lesnek, hogy még vegetációs időszakban is igen erősen felhallatszott az útról a forgalom zaja. A közeli város és egy egész völgynyi falunép, kilenc község lakossága használja azt az aszfaltcsíkot, persze legnagyobb lelkesedéssel épp azon órákban, amikor a disznót, meg az őzet várja a szegény vadászember. Rossz helyen volt a les azért is, mert nem egészen negyedkört lehetett volna biztonságosan belőni róla a domb gerince alatt, azt is csak úgy negyvenhatvan méteres távolságon belül, ami az egyébként is igen csekély lehetőségeket tovább szűkítette. A legnagyobb baj azonban mégis az volt, hogy a szél folyton az erdő felé húz azon a részen, felfelé a hajlatban. Ez többnyire figyelmeztette azt a pár, kellőképpen elgondolkodva közeledő vadat is, amelyik még lővilágnál váltott volna ki az erdőből.
Mondom, az esély csekély volt itt mégis gyorsan és nagyon megszerettem ezt a lest! Jól el lehetett üldögélni és elmélkedni rajta, vagy háromszáz méterre a főúttól, három kilométerre, azaz pár percre a lakásomtól. Alkalmas távolságra kiirtottam egy jó darabon a bozótot és megszórtam kukoricával heti két-három alkalommal inkább csak disznódesszertnek, az esti táplálkozó túra étvágycsinálójának, mint rendes etetés céljából. Lövés persze alig esett a már említett okok miatt, de hát mi lenne velünk, ha csak a vad elejtéséről szólna a vadászat? Mindenesetre a nem túl rózsás esélyek miatt elneveztem a helyet Rosszleslápának.
Legelőször tavasz közepén, április 19-én mentem ki ide, akkor még nem is volt készen a les. Szemerkélt az eső, virágzott a kökény és bimbózott a vadkörte, szólt a kakukk gyönyörű hajnal volt. Már akkor egészen közelről a láttam egy visszarakott trófeát viselő bakot. Riasztva közeledett a galagonyacserjék között, ezért gyorsan leguggoltam egy vaddisznótúrásba, onnan figyeltem leendő zsákmányomat. A bak tíz méterre, ha volt tőlem, amikor megállt. Észre is vett, mert nagyon nézett, de még közelebb lépett vagy kettőt jó volt a szél, nem ismert fel. Az agancsa, bár már letisztította addigra, éretlennek tűnt, egyik szár mintha még véres is lett volna. Pár percig ott kaparta előttem egy vadrózsabokor tövét, lett volna esély lőni, de úgy gondoltam akkor: nagy hiba lenne a legelső kimenetelre elejteni az egész esztendőre rendelt egyetlen bakomat.
Négy nappal voltunk az idény kezdete után. Mi marad akkor későbbre? Úgyhogy elengedtem a kissé túlterpesztett, szinte gyöngytelen agancsot viselő daliát, de egy fotót azért elugortában készítettem róla. Azt már észrevette, amikor a fényképezőgépet előkotortam a hátizsákból, érces hangon világgá is kiabálta, hogy jól megijesztettem. Kora reggel volt még, sötét, borult, csepergős idő, életlen lett a kép mégis, egy ideig ez volt a kedvenc fotóm.
Jártam én ezután, már május elejétől a bak után, de bizony nem volt vele szerencsém. Láttam viszont a lápában és körülötte az elejthető fajok közül szarvastehenet, mezei nyulat, fácánt, örvös galambot, szajkót, berepült egyszer a fővölgy felett egy errefelé igen ritka dolmányos varjú. Elgázolva találtam az út mellett nyestet és rókát lévén utóbbi halálának helyszíne a vadászható területrész csücskében, annak a résznek a szép Rókaveszejtő-sarok nevet adtam de a bak, az bizony eltűnt. Riasztást ugyan gyakran hallottam az erdőből, szinte mindig láttam egy sutát, meg egyszer egy fiatalka, villás bakot értem kinn a lápában az öregedő dalia azonban úgy eltűnt, mintha sosem járt volna arra.
Disznót is csak július végén láttam először, vagy három hónappal az első vadászat után, pedig nyom volt bőven, mindig együtt láttam egy kisebb és egy nagyobb példányét. Azon a délutánon elég nagy kerülővel cserkeltem ki a Rosszleslápára, amikor messziről észrevettem egy disznó hátát: a villanypásztában turkált, jó négyszáz méterre. Nemsokára azonban eltűnt a szemem elől, de azért jó darabig vártam lenn, hátha éppen felém vonul le a konda a domboldalból. Nem jöttek azonban, így a lesen vártam ki a sötétedés utáni egy órát.
Pár nap múlva a Rosszleslápán tanyázó két koca malacait is láttam, éppen a les feljárója alatt futottak át. Csak a fű hullámzása árulta el őket, amíg egyikük egy régebbi túrás helyét nem keresztezte. Ott egy szemvillanásra láttam a tengerimalacnyi, későn született csíkost.
Július utolsó napjaiban többször cserkeltem a Rosszleslápa alatt, a keskeny völgy túloldalán. Egyszer egy délutáni eső után mentem ki és az útszéli bokrok között álltam meg, mert hallottam, hogy jobb kéz felől közeledik valami a cseresből, ami viszont már nem az én revíremhez tartozott.
Egy vízelvezető árok húzódott előttem az erdő alatt. Eltömődött az évek során, állt benne a víz, aminek tükrén egyszer csak egy fekete árny vetődött át A következő pillanatban előttem az úton megállt egy óriási, már vedlésnek indult koca. Száz kiló körül lehetett annak ellenére, hogy szemmel láthatóan megviselte a gyermeknevelés nehéz munkája. Húsz méterre, ha volt. Nem mozdultam, a koca nem fogott szagot, így nem is ismert fel. A következő pillanatban újra árnyék villant a víztükrön, majd jött a második, a harmadik Már csíkjaikat vesztett, borzas üstökű, jól kinőtt malacok álltak meg az árok túloldalán. Utánuk, a negyediktől a nyolcadikig azonban már fejletlenebb csíkosok érkeztek, egyre kisebbek.
A konda eleje közben beváltott az út túloldalán kezdődő magaskórósba, a malacok pedig egyenként követték a társaság elejét. Mivel több árnyék már nem villant az árok vizén, úgy döntöttem, hogy a legutolsó, nyolcadikként érkező, hitvány malacot meglövöm. Nem volt messze, talán húsz lépésre álldogált és ez volt a baj: szabadkézből sikeresen fölé lőttem. Kerestem azért egy darabig nem is annyira a malacot, mint inkább a golyó vágta nyomot a növényzetben. A dörrenés után a koca még morgott egyet, aztán a nyolc aprósággal együtt elképesztő gyorsasággal tűnt el a sűrű gazosban egy-két halk nesz, mozgott pár szál keserűfű a völgy aljában azután csend lett.
Keresgélés közben viszont az árok túloldaláról, a sűrű kökénybokorból morgást hallottam egy koca jelzett a malacainak! Akkor jöttem rá, hogy a nyolc apróság valószínűleg nem egy alomból származott, hanem két vaddisznóbarátnő állt össze gyereket nevelni.
Az én kocám legfeljebb öt-hat méterről morgott és fújt jó nagyokat. Puskával a vállamon, jobbra-balra hajlongva próbáltam belátni a kökényesbe sikertelenül. Később gondoltam csak bele, hogy a koca és malacai közé kerültem, ami azért a vadászálomfejtés alaptételei szerint nem jelez különösebben egészséges állapotot. Viszont ezzel a kis kalanddal végre túljutottam az első rosszleslápai lövésen.
Késő délután történt ez és a napnak még nem volt vége! Nem sokkal később, a les alatti oldalban másodszor láttam az áprilisban lefotózott bakot. Egy galagonyabokor mögül érkezett és lassan, csipegetve ballagott fel a dombtetőre. Jó száz méterre lehetett és végig a tükrét mutatva távolodott. Megcéloztam, de nem fordult oldalt, igaz, szabadkézből ekkora távolságra nem is vállaltam volna a lövést. Nem sokkal később kiért a domb gerincére. Két nagy keserűfűfolt között álltam éppen, amikor a bakot észrevettem és nem volt hová támasztani a puskát. El is határoztam, hogy mivel a völgy aljából a domboldal jól belátható innen fogok lesni rá ezentúl.
Amíg be nem sötétedett, addig figyeltem az útról, hogy nem mutatja-e meg magát újra az én reménybeli zsákmányom. A teljes sötétség beállta előtt nem sokkal egy fekete árnyékot láttam meg, amint éppen felém fut a földúton. A szemem sarkából követtem és először kutyára gondoltam, de aztán láttam ám, hogy egy kisebb, úgy negyven kilós süldő mire azonban a puskával felé fordultam, beugrott a bokrok közé.
Másnap hoztam egy százas szöget és egy árokparton talált kővel bevertem egy akácfa törzsébe az út mellet. Úgy gondoltam, hogy erre támasztva a puskát amit persze a szivacsos szíjra fektettem volna fel biztonságosan át tudok lőni a keskeny mellékvölgy túloldalába. Több estén is lestem innen a bakot, mindannyiszor eredménytelenül. Helyette egy kis sutát minden alkalommal láttam, a disznók is neszeztek néha a völgy alján, a sűrűségben, de ők sem mutatták meg magukat.
Üzekedés kezdetén a bakra várva és a szórót felkereső disznóban reménykedve egy éjszakát kinn töltöttem a magaslesen. Este nem jött ki semmi, bár benn az akácosban igen erősen mozgolódtak a disznók. A nehezen átvirrasztott éjszakai órák után pedig, pirkadatkor, megláttam a kis sutát, amint éppen átgyűri magát a közeli kertészet kerítése alatt!
A következő pillanatban az én bakom követte, átpréselve magát a szakadozott drótháló alatt, azután együtt futottak végig a fekete ribizli bokrok között, végül a dombgerincen túl, legfeljebb ötven méterre tőlem, eltűntek a szemem elől. Ez volt a harmadik találkozás a bakommal. Olyan gyorsan történt minden, hogy a sarokba támasztott puskát épp, hogy fel tudtam támasztani a palánkra, de célzásról már szó sem lehetett. Zsebemben volt a síp, gidahanggal próbálkoztam ezután, hátha a suta visszatér és magával hozza a lovagját. Nem mozdult azonban semmi. (Később próbaképpen többször is megszólaltattam a sípot, amikor a sutát láttam. Nem lehetett azonban gidája, mert legfeljebb nézett egy kicsit a hang irányába, azután minden alkalommal szépen, nyugodtan tovább csipegetett.)
Ugyanazon a hajnalon, úgy félórával később, egy disznót is megláttam egy termését hullató – már elnézést – fosóka szilva alatt. Mifelénk bizony csak így ismerik ezt az apró, gömbölyű gyümölcsöt termő, nyár közepén érő szilvafajtát.
Ami a disznót illeti, kicsiny, egérszürke koca volt. Két jól kinőtt süldő jött vele majdnem akkorák voltak, mint ő. Utóbbiak közül az egyiket meg akartam lőni, de a koca észrevette, amikor a puskát felfektettem a palánkra nem csoda, nem voltak negyven méterre sem. A koca morgott egyet, azután még pár roppanást hallottam, a három disznó pedig lehetett persze több is nyomtalanul eltűnt.
Az átvirrasztott éjszaka után azért nem hagyott teljesen zsákmány nélkül Szent Hubertus: a kocsi felé tartva találtam egy rekord méretű, harminc centi kalapátmérőjű csiperkét. Este nyomát sem láttam ugyanitt és otthon az is kiderült, hogy tekintélyes mérete ellenére egyetlen kukac sem lakik benne. Csiperke esetében ez van olyan ritkaság, mint a nyolcas bak. No jó, legyen páratlan nyolcas
Így jött el az üzekedés java! Estefelé vágtam neki a dombnak, éppen hét óra volt. Azzal a nemes szándékkal mentem ki, hogy viszek pár maroknyi kukoricát a szóróra és nézelődök sötétedésig a rosszleslápai magaslesről, azután hazamegyek. Megszokásból azért beiratkoztam, ha pedig már ez is megvolt, vittem a puskát, inkább csak úgy mit lehet tudni alapon, semmint a vadlövés reményében.
Amint a dombtetőre értem, akkor jutott eszembe, hogy elkövettem egy hibát: mivel nem akartam sokáig maradni, a kabátomat, zsebében az összes papírommal, a kocsiban hagytam. Először vissza akartam fordulni, de, mivel már majdnem a szórónál jártam, előbb leraktam a kukoricát, aztán úgyis a les alatt ballagtam el, hát felültem egy kicsit. Nem is vadászni, csak úgy gondolkodni. Most már így, utólag, el nem tudom képzelni, hogy min? Szép és jó idők jártak, édesapám betegségéről semmit nem tudtunk, nekem volt mindenem, még szakmai sikereim is, nem sokkal korábban jöttünk meg egy kéthetes észak-afrikai családi nyaralásból Viszont akkor sem voltam elégedettebb ember mint most, amikor visszagondolok az elmúlt időkre.
Azt azonban frissiben feljegyeztem a vadásznaplómba, hogy magamban szorítottam: nehogy éppen most törjék fel a kocsimat, azután a szokott módon ajánlottam a napi vadászatot Szent Hubertus oltalmába, azaz nehogy kárt tegyek valakiben vagy valamiben, nehogy kárt tegyen valaki vagy valami bennem, illetve, hogy végre sikerüljön már lőni valamit, amikor néhány gallyroppanást hallottam bal kéz felől, az akácosból.
Disznó gondoltam az elmúlt időszak tapasztalatai alapján, azután hallgattam az örvösgalambok rekedt turbékolását, a szajkók riasztásait, egy barátposzáta csettegését. Pár perc múlva a gallyroppanások megismétlődtek, utána pedig hangos lihegést is hallottam mégiscsak őzek kergetődztek valahol az aljban! Viszont a síp is a kabátom zsebében pihent, a kocsi csomagtartójában .
Vártam azért, valamiféle csodában reménykedve, mert anélkül nem lehet vadászni, azután a már napok óta errefelé vadászó karvalynak intettem búcsút, amikor került egyet a lesnél, majd eltűnt az akácos felett.
Ismét hallottam néhány ágroppanást, egyre közelebbről érkezett a hang a hátam mögül… Aztán valami siránkozásféle ütötte meg a fülemet, ami, akárcsak a lábdobbanások és az ágroppanások, gyorsan közeledett…
Az erdő felé fordulva két vöröses árnyat láttam, a következő pillanatban pedig a les alatt megtorpant két őz! Egészen biztos, hogy észrevettek, hiszen három-négy méterre, ha voltak. Az én bakom kergette a sutát, megismertem fején a vékony, hegyesre fent agancspárt, amit a legelső itteni cserkelésemen, még áprilisban, tíz méterről láttam…
A menekülő suta ekkorra már abbahagyta a siránkozást. Nem állt meg a les alatt, csak lassított, de vitte tovább a lendület… Elszaladt mellettem, de azt, hogy merre, nem tudom. Már a bakot figyeltem, ami pár lépéssel távolabb megtorpant, majd visszafordulva ő is menekülőre fogta a dolgot. Alig láttam a lombok között, de már a céltávcsővel követtem. Kitekeredve, hátrafordulva töltöttem csőre Megpróbáltam célozni Rá kell fütyülni, hogy megálljon! villant át az agyamon. Hang azonban nem jött ki az ajkaim közül, valahogy kiszáradt a szám a hirtelen jövő izgalomtól… Nem sikerült másodszorra sem… Végül harmadszorra elősüvített egy hitvány kis fütty, mire a távolodó bak háttal megállt és visszanézett. Nem sok idő volt gondolkodni, hiszen bármikor megugorhatott, ezért az egyetlen jól látható célpontra, a nyakára célozva meghúztam a ravaszt…
Az éles csattanásra eldőlt a bak, de a hátsó lábaival még erősen rugdalódzott látni viszont nem láthattam a fű között. Tudtam, hogy megvan, éreztem, hogy már nem mehet el… Mégis új töltényt ismételtem és céloztam a gazost, ahol még mindig nem láttam semmit.
Hosszú ez így leírva, de hát valahogy így történt. A valóságban pedig talán három másodperc telt el azóta, hogy megpillantottam a két vöröses árnyat!
Most azonban irány a bak, még mindig nagyon rugdal, lehet, hogy kegyelemlövésre szorul… Nincs messze az akácos szélétől, egy kisebb, kanadai aranyvesszővel ritkásan benőtt tisztáson vergődik. Odaérve látom, hogy elhomályosult szemmel még mindig dobálja magát. Gyorsan a bicskát, meg kell váltani szenvedéseitől! Elkapom az agancsát és életemben először teszek ilyet tarkón szúrom. Elcsendesedik, már egyet sem rúg. A tarkózás teszi, vagy már kivérzett? Nem tudom. A lövedék valósággal elmetszette a torkát, nagy, vérző sebet hagyva, viszont csigolyát nem ért, azért vergődött még utolsó erejével. Megfogom a lábát, kihúzom a les mellé és a jobb oldalára fektetem. Most nézem csak meg a trófeát igen, ő az, az április 19-én lefényképezett bak! Visszarakott, vékony agancsszárak, hegyesre fent, rövid, fehér ágak nem mai gyerek volt már ez a testre nem túl erős vad.
A fényképezőgép! Az bizony még a kocsiban sincs, otthon maradt. Évtizedes tapasztalatom immár, hogy a fényképezőgép mindig akkor nincs kéznél, amikor a legjobb lehetőségek kínálkoznak a fotózásra.
Akkor kattintok majd róla a telefonnal, de előbb intézzük el a formaságokat, mert azok nélkül nem vadászat ám a vadűzés! Igen, a Töretadófa! Itt van alig ötven lépésnyire, a szóró mellett! Azért hagytam meg ezt a kis cserfát, hogy alkalomadtán róla vegyem a töretet: májustól februárig fenn a lombja, éppen a legalkalmasabb erre a célra. Van a közelben egy pár erdei fenyő is, ami szintén kifogástalan töret, csakhogy nem őshonos a mi középhegységi vidékünkön, így inkább maradok a keménylombos fafajnál.
Odasietek, közben megnézem a mobilon, hogy nyolc óra két perc van. Olyan gyorsan történt minden, hogy talán csak pár másodperccel nyolc után vettem észre a két közeledő vadat!
A Töredadófáról szakítok egy leveles ágacskát szőrös kis kupacs mutatja rajta, hol termett volna makkot azután visszafelé menet arra gondolok, hogy lám, nem hiába hagytam meg ezt a csercsemetét, csak akadt végre dolga…
A vad erdősen vérzett nyaksebén keresztül, de máshová nem lőhettem, mert csak ezt a részt láttam belőle tisztán. Vastagon tapad a sötétvörös alvadt vér a szőrös kupacsokra és a levelekre, aztán a kalapom mellé kerül a töret. A vad sebére egy szál kanadai aranyvesszőt teszek éppen odahajlott, amikor rátapostam a töretért indulva. A szájába utolsó falat dukál mit szerethetett ez a szegény őz? Tényleg, vajon volt kedvenc csemegéje? Már mindegy, kap pár szál füvet.
A mobillal készítek róla három képet, de nincs túl sok idő gyönyörködni, a nap már lebukott a látóhatár mögé, amíg látni, addig kell kizsigerelni. Csakhogy nálam sem papírok, sem krotália nincsen, azt is a kocsiban hagytam! Kihúzom a vadat egy nagy szolidágófolton keresztül a gyümölcsös kerítése mellé, ott kaszálták a füvet, könnyebb lesz cipekedni. A tetőn túl hajlat van, innen már látom a kocsit ott van minden, ami a könyveléshez kell. A zsigerelés gyorsan megy jó bicskát vettem a kisfiamnak, merthogy az van nálam. Előtte persze rendesen kölcsönkértem, bár az is igaz, hogy nem zsigerelés, hanem gombázás céljából.
A vad a fő ereket elszakító lövéstől kivérzett rendesen, de nem annyira, hogy a belseje ne teljen meg miután már a lábait és a fejét is levágtam, egy galagonyabokorhoz támasztom, hogy a vér és a testnedvek kifolyhassanak. Addig szusszanásképpen felhívom Zsolti barátomat, hogy hová is kell vinni leadni a vadat? Sikerül szegényt vaddisznólesen megzavarnom. Nem győzök bocsánatot kérni emiatt, de az azért öröm, hogy éppen ő gratulál elsőként. A megfelelő információ birtokában a vadat lecipelem a kocsihoz, csánkjába krotália kerül és kitöltöm a vadászállító jegyet.
Egy rossz plédet terítek a csomagtartóba, arra kerül a vad, mellé egyik nejlonzacskóban a levágott fej, a másikban a belsőségek. A mindig a csomagtartóban hurcolt ásványvizes palackból nagyot iszom, a maradékkal pedig megmosom a kezemet, mielőtt a volán mögé ülnék.
Beindítom a kocsit, s innentől megszokott a mozdulat, hiszen számtalanszor mentem már el innen zsákmány nélkül. Ez azonban nem csak az első, itt elejtett vadam ám! Abban is a dobogó legfelsőbb fokán áll, hogy teljesen egyedül dolgoztam ki és elejtettem el, tettem rendbe. Beleértve a hozzá tartozó papírmunkát is Ez együtt pedig már majdnem akkora öröm, mint a legelső vad terítékre hozása!
Némi üröm az örömben, hogy nem sokkal később, Nagy Zoltán barátomnál vendégeskedve, egy magaslesen átvirrasztott éjszaka után, elvesztettem a mobiltelefonomat, a terítéken fekvő bak képeivel együtt. Maradt így róla az április 19-i fotóm, amelyiken riasztva megugrott előlem, meg egy másik, amit a trófea kifőzése előtt készített édesapám a kertünkben ezen még a kalapom is látható, töretestől. Ez ugyan egy nappal később volt, amikor már nem illendő a töret viselése, de hát a fotó kedvéért ennyi rugalmasságot talán megenged ősi hagyományunk. Főleg, hogy nem is hordom a töretet, csak megmutatom a kalapon.
A szerény trófeán kívül még emlékeztet erre a hosszúra nyúlt vadászkalandra egy kilőtt töltényhüvely is, meg most már ez a kis írás. A Rosszleslápa aljában ma már más vadászik nem használja ezt az esélytelen helyen lévő lest, épített magának másikat a völgy aljában. Ahogyan hallottam, lőtt is szépen disznót, de valahogy nem irigylem: harminc malac, süldő, koca lesről való elejtését együttvéve sem tartom annyira, mint egyetlen, akár a leghitványabb bakét .
Elugortában sikerült lefotózni a bakot, sokáig ez volt kedvenc képem
Napkelte a Rosszleslápán
Nem hagyott zsákmány nélkül Szent Hubertus: otthon a rekord méretű csiperkével
A bak fejével és törettel ékes vadászkalapommal, a trófea kifőzése előtt
A rossz, de szeretett les az erdőszélen télen, előtérben a töret szakítására meghagyott cserfacsemete, ami a Töretadófa nevet kapta
Vadászat
…és megtört a jég!!
Király Attila vadászíjász kislányával közösen vadászott. Az élményeiről beszámolt lapunknak:
A lányom két éve kísér és együtt eddig nem sikerült semmit elejteni. Nem jutottam lövéshez, vagy, ahogy ő mondja: “mindig az jön be, amire épp tilalom van”, vagy az utóbbi időben elhibázom – ilyen is volt. Talán rágörcsöltem, nagyon szerettem volna egy közös elejtést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-3-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
13:30-kor már az autóban ültünk. A pár napja kihelyezett vadkamera többek között egy egyagancsú bakot is lencsevégre kapott – volt esély, hogy bejön. Kevés esély volt, de volt. Miután átvergődtünk a határon, ami “összeért”, lepecsételtetve a papírt, hogy viszem-hozom az íjat, a magyar számom bemondta az unalmast. Kiskunhalason megszervízelték, így már tudtam szólni a vadőrnek, hogy érkezünk. Már az erdőben jártunk, párszáz méterre a leskunyhótól, alig várva, hogy beüljünk, mikor – elakadtunk. A favágók hulladékainak segítségével sikerült kivergődni a “fosóhomok” csapdájából, a kocsit otthagyva gyalog indultunk a kunyhóig, az akciótól piszkosan és csuromvizesen. Közben bolond szél támadt, szerencsére épp jó irányból.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-4-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Jeget mondanak. Fákat kicsavaró szelet. Velem meg ott a gyerek. Hát, meglehetősen ideges voltam. Mézesszívet vettem elő, javítja a koncentrációt. És éhes is voltam. Meg ideges. Amint ott bontogatom a kevésbé csörgős zacskót, amibe otthon átöntöttem, a szemem sarkából két őzet pillantok meg a szórón!! Lassan szemügyre véve állapítom meg, hogy suta, de nem bakkal – hanem a gidájával.
Rékával lefilmeztük és elégedetten ültünk vissza, mikor elmentek. Jó, hogy elmentek – nem jó, ha kiszúr a suta és riaszt. A szél tovább játszotta bolond játékát és két nyúlon meg három szajkón kívül nem jött semmi. Aztán egy karvaly, ami odavágott a vadgerlének, de elhibázta. Lassan szürkült. Kezdtem elveszíteni a reményt – pedig olyan biztosan éreztem: ma elejtünk valamit!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-1-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Léptek zaja verte fel az addigra már lecsendesedett erdőt.
– Jön valami – súgtam a lányomnak. De ahogy jött, már ment is – a forgó szél elárult bennünket, és távolodni hallottuk a lábak neszét. Odébb riasztott is. Nnna, ez nem a mi napunk – akartam épp mondani a vadőrnek. De furcsa érzés lett úrrá rajtam. Jobban kellene bíznom – gondoltam. Ekkor ütött szöget a fejembe a gondolat: DNY-i szél fúj, az őz DK-re volt, és délre futott. A stressz-szagot arrafelé hagyta ott. Ha arról jön valami, mindenképp megérzi a szagunkat, tehát mindegy. Szemből, balról, de még hátulról is jöhet bármi – ha nem fordul a szél, mint ma már háromszor.
Még végig sem gondoltam, szemből-jobbról, keleti irányból megjelent a bak! Két év alatt nagyon sok helyzetet kihagytam (pl ág volt előtte, erősen szürkült és lámpázni kellett volna…). Elkezdtem megfeszíteni az íjat, erre fölkapta a fejét! Negyedig kihúzott íjjal vártam, hogy ismét lehajoljon. Két örökkévalóság után ez meg is történt, ismét inni kezdett. Kihúztam az íjat és fókuszáltam. Mivel múltkor fölé lőttem (ma a próbalövések nagyon jól mentek!), kissé lejjebb húztam az íjat – túlzottan nem mertem, mert az a tapasztalat, hogy ilyenkor okvetlen alá lövök. Igyekeztem jól oldani, nem siettem el. Jónak éreztem. A bak viszont eldőlt – gerinclövés…
Üröm került az örömbe. Épp ez az, amit mindig próbálok elkerülni. Még ma is beszéltünk róla a lányommal, hogy azért gyakorolok sokat, hogy ne szenvedjen a vad. Az Attila Kelemen féle vadászkésemmel megadtam a kegyelemdöfést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-2-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Biztos voltam benne és a videó igazolta is: mire a vessző odaért, a bak rogyasztott.
Zúgjon neki odaát!
Írta és fényképezte: Király Attila
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Vadászat
Egy csodás vadászat
Pető Zsolt 2024. augusztus elsején egyéni vadászaton vett részt, vaddisznóra vadászott. Élményeiről beszámolt lapunknak az elejtő:
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-2-300x167.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Kedves Vadász Barátok! Szeretném megosztani veletek vadászatom történetét. Miután elhelyezkedtem a kedvenc vadászterületemen, sokáig csak várakoztam. Éjfél után azonban a repcetarlón, amin déli szél fújt, északi irányból kiváltott az áhított vad. Természetesen északi irányból érkezett a közeli napraforgótáblából. Cserkelésre semmi esélyem nem volt a körülmények miatt. Jó pár mély levegővétel után úgy döntötttem, hogy lövést teszek a vadra. Miután lejött a horizontól, célba vettem és egy jó találattal hoztam terítékre a fényképen látható vaddisznót. A lövés pillanatában tudtam, hogy 200 méternél messzebbre van tőlem.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Az öreg Sauer 90 300 W. még mindig a legjobb vadász fegyverek között van! A Federel Power Shock 11,7 g lövedéktől azonnal helyben maradt a kan. Miután birtokba vettem, ellenőriztem a távolságot, amit GPS-el mértem meg. A lőtáv pontosan 370 méter volt! Az illetékes vadászati hatóság bírálata szerint a nagyagyarak hossza elérte a 23,7 és a 24,8 centimétert.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-1-300x169.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
A kisagyarak körmérete meghaladta a 6,7 és 6,9 centimétert. A hatóság szakemberei aranyéremmel díjazták a trófeát! Köszönöm Vidoczi Zoltán barátomnak a munkáját, aki elkészítette a trófeaalátétet ennek a különleges trófeának!
Külön köszönetemet szeretném kifejezni barátaimnak: Zolikám, Danikám, Csabikám!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-3-300x290.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Nagy boldogság nekem ez az élmény és ez a trófea, amit soha nem felejtek el!
Írta és fényképezte: Pető Zsolt
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Frommer
FRANCHI: Hogyan tisztítsuk meg a sörétes puskát?
A sörétes puska tisztítása egy olyan része a vadászatnak, amelyet nem szabad alábecsülni, ha azt szeretnénk, hogy fegyverünk mindig olyan állapotban legyen, hogy bármikor elindulhassunk vadászni. A puska tisztításának elsajátítása minden vadász számára elengedhetetlen, hogy a vadászat után a legjobb állapotban várakozzon a fegyverszekrényben. A vadászat sok apró dologból áll össze: érzelmek és adrenalin, a természet közelsége és az élővilág tisztelete, a vadásztársakkal megosztott pillanatok, valamint a magányos séták a vadászkutyánkkal s végül, de nem utolsó sorban a vállunkon, a kezünkben ott kell lennie szeretett fegyverünknek is, amellyel, ahogyan minden mással, törődnünk is kell. Cikkünk, – amelyet Albert Attila, a FROMMER kereskedelmi igazgatója fordított – az olasz fegyvergyár, a 155 éves FRANCHI útmutatását tartalmazza és néhány tippet kaphatunk, hogyan végezzük el a „terepi” karbantartást, hogy a vadászpuskáink mindig csillogóan tiszták legyenek!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/pulizia-fucile-2-300x200.jpg)
A nedves, párás környezet a legnagyobb ellensége a fémnek és a farészeknek. Forrás: Franchi / FROMMER
A sörétes puska tisztítása ugyan egy apróság a vadászat élményében, de megkerülhetetlen. Ahogy minden tapasztalt vadász tudja, ezt nem lehet elhanyagolni és valljuk be, fegyverünk gondozása, ha valóban szeretjük ezt a szenvedélyt, igazán jó érzést ad. Sokan beszámoltak már erről s persze ki ne ismerné azt a megnyugtató érzést, mikor végeztünk a művelettel.
Hogyan tisztítsuk a félautomata sörétes puskát?
Először is, végezzünk megfelelő karbantartást. Számos tényező fenyegeti a vadászfegyverek állapotát, ezért nagy figyelmet kell fordítani a karbantartásra. Különösen az új engedéllyel rendelkező vadászok számára fontos, hogy tiszta fegyvereik legyenek és ennek érdekében jó szokásokat alakítsanak ki!
Egy vadásznap, legyen az rövid vagy egész napos, számos külső tényezőt hozhat, ami veszélyeztetheti a puska integritását. A lőpor robbanása miatt keletkező maradványok és lerakódások, a növényi szennyeződések, levéldarabok, harmatcseppek, nedvesség vagy eső, sár, izzadt tenyérlenyomatok és egyéb külső tényezők is veszélyeztethetik a vadászfegyver épségét.
Fontos, hogy a sörétes puskákat a tisztítás előtt szedjük szét. Mielőtt bármilyen karbantartást elkezdenénk, elengedhetetlen, hogy gondosan szétbontsuk a puska fő részeit és az ismereteinknek megfelelően megvizsgáljuk.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image1-3-2-1024x1024-1-300x300.jpeg)
Kedvelt márka a Ballistol. Fotó: Dr. Szilágyi BAy Péter / Agro Jager
Hogyan olajozzunk a félautomata sörétes puskát?
Szedjük szét, vegyük le a csövet és tárat. Hasonlóképpen járjunk el a bock vagy dupla fegyvereknél is és a fődarabok szintjéig bontsuk szét a puskáinkat – ahol az ejektor részeit alaposan tisztítsuk meg.
Az elsütőszerkezet más történet, mivel az a tusában marad, így azt általában terepi karbantartáskor nincs lehetőségünk megbontatni.
A bock puskáknál, miután eltávolítottuk az előagyat, a csövet, az első lépést már teljesítettük is, miközben a félautomata sörétes puskák szétszedése után mélyebb tisztításra nyílik lehetőségünk, szemben a hagyományos dupla vagy bock puskákkal.
Ezenkívül a Franchi vadászfélautomata puskák, amelyeknek inercia mechanizmusa elöl helyezkedik el, a visszarugó pedig az előagy alatti csőre van szerelve, még könnyebben tisztíthatóak. Elég csak eltávolítani az előagyat, és már hozzá is férünk! Még a legapróbb porszemek is elérhetők… például egy fogkefével!
Általánosságban elmondható, hogy az Affinity 3 és Affinity 3.5 félautomata puskák, az elülső inercia működési rendszerrel, kevesebb karbantartást igényelnek, így könnyítve a vadász dolgát.
Miután a puska szétszerelésre került, a tisztítást gondosan meg kell kezdeni.
Hogyan tisztítsuk meg a hagyományos sörétes puskákat?
Miután a puskát szétszereltük, el kell távolítani minden szennyeződést, ami a vadászat során rakódott le. Puskatisztító pálcák, rongyok, fogkefék vagy kefék, mind megfelelő eszközök erre a célra!
Különös figyelmet kell fordítani a cserélhető choke-ok és a csövek tisztítására.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_083844-300x153.jpg)
Cserélhető szűkítésekkel egy FRANCHI Feeling sörétes fegyver. Fotó: Agro Jager
Először, miután szétszereltük és eltávolítottuk őket, durva ronggyal és acéltisztítóval kell megtisztítani, amíg az összes szennyeződést le nem szedtük a csövek belső felületéről. Nagyon fontos megtisztítani a csövet ott is, amely a choke-okat tartja. Addig folytassuk, amíg minden lerakódás el nem tűnik.
A sörétes fegyverek töltényűrjeit se felejtsük el: gondosan meg kell tisztítani, mivel ez az első olyan terület, ahol a korrózió elindulhat. Ha van előrelátásunk és nem várunk túl sokáig, ha két-három vadásznaponta megtisztítjuk a csöveket, a munka viszonylag minimális lesz.
Célszerű minden alkalommal áthúzni egy tisztító pálcát a csövön, majd végül egy zsíros, “vastagabb” olajjal befejezni a műveletet, hogy a fémet szigeteljük a levegőtől.
Tisztító pálcák minden fegyvertisztító készletben megtalálhatók a fegyverboltokban.
Fokozott figyelemmel járjunk el akkor, ha gyöngygolyót használtunk – vaddisznóhajtások esetén.
Ezt azért szükséges megtenni, mert a golyó nagy szennyeződést okoz, így az első szabály: ne várjunk túl sokáig!
A Pegoraro Tiro Dinamico lőszerei kedveltek a gyöngygolyó szerelmeseinek körében. Fotó: Frommer / Agro Jager News
Miért szükséges olajozni a sörétes puskát?
A vadász az a fajta ember, aki nem hátrál meg és még a nehéz környezeti és időjárási körülmények között is elindul, mert a vadászat izgalma az oka annak, hogy bármilyen esős, nyirkos és hideg idő van, a vadászat nem marad el. Egyébként, ha a puska tisztításáról van szó, a legfőbb ellenség mindig ugyanaz: a víz! Hogyan védhetjük meg tehát a sörétes fegyvereinket?
A fegyver szárítása sajnos önmagában nem elegendő, mivel olajréteg nélkül nincs semmilyen védelem a nedvesség ellen. Már egyetlen vízcsepp, nedves környezet is problémát jelenthet,vagy ha a forró fegyvert visszarakják a tokba és olyan kondenzáció keletkezik, amelyek végeredményben a korrózióhoz vezet.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Minden félautomata puska, amely terepmintás (camo) bevonattal vagy még jobb esetben Cerakote bevonattal rendelkezik, nagyobb ellenállást garantál az időjárási hatásokkal szemben és ideális extrém vadászati körülmények között, például vízivadak vadászatánál.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Kepernyokep-2024-09-06-182656-300x76.png)
Franchi Affinity 3 Cerakote bevonattal. Forrás: Franchi
A Cerakote egy ultrafinom kerámia alapú festék, amely kiváló ellenállást biztosít az időjárási hatásokkal szemben.
Alternatívaként, a barnított puskákat gondosan olajozva kell tartani vadászat után, és ennyi… alapvetően ezzel a művelettel kész is vagyunk!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image3-1-3-1024x768-1-300x225.jpeg)
Különféle fegyverápoló szerek közül lehet válogatni a FROMMER polcain. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Végül, de nem utolsó sorban: hogyan ápoljuk a farészeket?
Valljuk be, amikor vállra vesszük a puskát és érezzük az alatta melegedő faanyagot, az mindig különös élmény, bármilyen korúak a vadászok. Vannak vitrinpuskák, amelyek szinte túl szépek, hogy igazak legyenek, és vannak azok a fegyverek, amelyek velünk járják a legkülönbözőbb kalandokat.
A Franchi fegyvermárkát, 1868-ban az olasz, Luigi Franchi alapította. A technológia fejlődése mellett a FRANCHI a hagyományt is tiszteli és ma is kaphatóak, rendelhetőek fatusával a fegyvereik. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Ha egy vadásznak ilyen típusú puskája van, amely talán gyönyörű fatusával rendelkezik, akkor néhány „csata” nyomával is számolnia kell. A szenvedélyes, romantikus vadászok még térképnek is tekinthetik ezeket, amelyek megörökítik a puskáinkkal az összes közösen átélt vadászatot.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/02/Frommer-1-300x163.png)
FROMMER, Magyarország legnagyobb fegyverboltja! Kattints a képre és keresd meg a hozzád legközelebb lévő vadászboltot és a szerződött fegyvermestereket!
Mivel a fa élő anyag, az első dolog, amit szem előtt kell tartani, hogy sérülhet használat közben. Bár nincs rá varázsital, vannak apró lépések, amiket megtehetünk.
Ha lakkozott fafelülettel van dolgunk, karbantartásra nincs szükség, viszont ha megsérül, nagyon nehéz helyreállítani. Az olajozott fa azonban közvetlenül a vadász által is karbantartható, anélkül, hogy szakemberhez kellene fordulni.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_084135-2-1-300x152.jpg)
Ne hanyagoljuk el a farészek ápolását sem! Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Amennyiben nincsenek mély repedések, elegendő a fegyverboltban kapható olajjal kezelni a fát és az visszanyerheti eredeti megjelenését és fényét.
Ez az olajozott tusák valódi szépsége, mert mindig újra vissza lehet állítani őket az eredeti állapotukba!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Agro-Jager-FROMMER-Vadaszbolt-2-300x210.jpg)
Albert Attila, a FROMMER Fegyverbolt kereskedelmi igazgatója. Fotó: Agro Jager / FROMMER
Összegzésként
Ezek a hasznos tippek, amelyek segítségével a félautomata sörétes puskát, illetve általában a puskákat tisztíthatjuk és gondozhatjuk. Ugyanakkor igaz, hogy a Franchi puskák valóban a vadász szolgálatára vannak tervezve.
Mert nem a szép fa vagy a szép gravírozás az, ami különbséget tesz, amikor a bozótosban járunk, a mocsaras vizekben vadászunk, vagy amikor a sár már a csizmánkig ér! A különbség abban rejlik, hogy olyan eszköz van a kezünkben, amely felejthetetlen érzelmeket ad nekünk!
Így, miután elvégeztük a munkát és odafigyeltünk a puskánkra… talán ideje újra vadászni indulni!
Fordította: Albert Attila | FROMMER Kft.
H-1089 Budapest, Szenes Iván tér 10.
Telefon: +36 1 210 3506
Mobil: +36 30 213 7334
You must be logged in to post a comment Login