Vadászat
Majdnem megvalósult álom
Szögi Tibor vadászlevelei
Szia kedves Barátom!
Úhhhh! ………….
Majdnem sikerült! Majdnem valóra vált a régi álmom! Úgy élhettem volna pár hétig, mint egy igazi alaszkai trapper (prémvadász). No nem, nem jutottam birtokába egy nagyobb vagyonnak. Nem szándékoztam a Yukon partjára, az egyik előző életem színhelyére utazni. Történt inkább az, hogy a sarkvidék költözött ide hozzánk, a Vajdaságba egy pár hétre 2012 februárjában. A sarkvidéki szél méteres havat hozott, a dermesztő hideg mindent csonttá fagyasztott. A nappalok minusz tizenöt, az éjszakák többször minusz húsz alá is tudták szorítani a hőmérő higanyszálát. Készülődtem is lázasan, hogy átmegyek Padéra és bevetem magam a Yukon, akarom mondani a Tisza-parti rengetegbe. Izgalommal töltött el a lehetőség, a férfias kihívás.
Február lévén még szabad vadászni kacsára, libára, disznóra és rókára. A Tisza most még nincs teljesen befagyva, az örvényekben a víz még dacol a faggyal, de az állóvizek viszont már fenékig fagytak. Ezért az itt rekedt libák és kacsák mind a Tiszára szorulnak. Százával lepik el az ilyen kis oázisokat. Kik a vízben, mások a jég szélén bóbiskolnak. Ezekből szeretném az étrendemet is igazi prémvadászossá tenni (amit lövök, azt eszek).
Még egy utolsó ellenőrzés, megvan-e minden szükséges kellék a kalandhoz: Gyapjú zokni (zlatibori szerbijánac, igazi kézzel fonott gyapjú, kézzel kötött fuszekli), jégeralsó, katonaing, katonapulóver, termo nadrág, termo kabát, gyapjú sapka (zöld is meg fehér is), Hújj, a macskaprém kesztyűm majdnem itthon maradt. A puskáim közül, a Merkel drillingre esett a választásom. Jó, ha kéznél van a sima és a huzagolt cső is. A lőszerek is a hátizsákba. Felőlem kezdődhet az Élet!
Utazás előtt felhívom a Nagy Tibit, hogy írja ki a szükséges papírokat (ezekből mostanság egész paksaméta kell, fél óráig tart mire kitöltik mindet). Lelkesen üdvözlöm barátomat, viccelődni is próbálok „olvad-e a hájuk a vadőröknek ebben a rekkenő hőségben”, majd elmondom neki, hogy mik a szándékaim.
Hát mit mondjak, befagyott a mosoly az arcomon, elment a kedvem a viccelődéstől, attól, amit a Tibitől megtudtam. „Betiltották a vadászatot egész Szerbia területén”. A kegyetlen időjárásra való tekintettel nem szabad a vadat zaklatni. Az eszem azt mondja nagyon helyes, de a szívem majd megszakad, annyira beleéltem magam.
Megbeszéltük, ahogy megérkezik a „depesa”, megszűnik a tilalom, rám csörög.
Állandóan figyeltem az előrejelzést. Próbáltam kedves lenni a meteorológusokhoz: Meghajoltam Német Lajos előtt, dicsértem Silvia ruhakölteményeit, Noémi új szilikonjait, de ez mit sem segített. Nem jósoltak javulást. A fagy szorítása kitartott még hetekig. A tilalom maradt!
Mígnem február végén hirtelen, mint ahogy jött, vége is lett az én „álmomnak”. Éjszakánként még fagyott valamelyest, de nappalonta már szikrázóan sütött a nap. A hó szinte szemlátomást fogyott. Mire megjött barátom telefonhívása, már feketedett a szántások háta. Csak a napárnyékban és a vastag hófúvásoknál maradt nyoma az elmúlt heteknek.
Február 27-én már kora reggel Padén voltam. Valamivel hét óra után járt az idő, amikor odatámasztottam a bicajom a barnaháti téglagyár abrakjának eresze alá. Ilyenkor reggelente még jócskán hideg van. Nem valami kellemes a bicajozás, főleg úgy, hogy elfelejtettem kesztyűt húzni. A pörceim majd lefagytak. Cserélgettem én a kezem, hol az egyiket, hol a másikat gyugtam a kabát alatt a hónam alá. Most már azért sokkal jobb. Így gyalogosan fölmelegszik az ember. No, meg két korty fagyállót is töltöttem a rendszerbe (finom, saját készítésű nedűt).
Lassan ballagok a barnaháti partszakadás felső élén. A terep változatos, kisebb-nagyobb hófoltok tarkítják a szántások fekete hátát. Mellettem kanyarog, a távolba előre fut a szakadást benövő kökény és vadszilvafák fekete, a nád barna foltjaival tarkított ostora. Tőlem jobbra lent, hét-nyolc méterrel alacsonyabban a Grédó-láp mozaikszerű kis parcellái. Hát én is megpróbáltam hasonlóan öltözni, hogy beleolvadjak a tájba. Dohányszínű termo csizma, szürkészöldes vadásznadrág, fehér álcázó kabát és zöld fülvédős termomici. A lényeget majd kifelejtettem, a hátamon átkanyarintva a kis billenő csövű .223 Rem. golyós gavallérpuskám.
Lassan ballagok. Nem sietek sehova. Az éjszakai fagy még kitart. A fagyos hó hangosan ropog a talpam alatt. Nem szeretném megtörni ezt a fenséges csendet, ezért inkább kerülgetem a fehér foltokat és az elolvadt csapákon járok. Most még nem ragad ez a híres padéi sár. Habár tudom, nem sokáig lesz ez így, mert Szaján felől már leselkedik, szégyenlősen megsimogatja kipirult arcomat sugaraival a felkelő Nap.
Csak úgy megyek. Teli tüdővel, tágra nyílt szemekkel, teljes énemmel habzsolom a gyönyört. Úgy érzem én is ide tartozom. Beleillek ebbe a képbe. Itt a helyem a cserregő szarkák, a vadrózsa bogyóin lakmározó léprigók, az eget szántó két egerészölyv és a magukat illegető-billegető cinegemadarak között. El is feledkeztem arról, hogy én most valójában vadászni indultam. Ez azonban nem egészen így van. Belül ott lapul az ösztön. Ott lapul, láthatatlan, de ugrásra kész. És amikor a szemem sarkában megesik egy gyanús mozdulat, már ugrik is. És az ártatlan emberkéből ragadozó, egyből Vadász lesz.
Nem is láttam, inkább csak éreztem ezt a mozdulatot. Tőlem négy-ötszáz méterre, lent alattam a Grédó-láp kilencedik dűlőjének vadszilvás-kökényes árokpartjából kivált egy karcsú fekete pont. Térdre ereszkedtem egy kökénybokor takarásában. Óvatosan kilesek egy nyiladékon. Semmi kétség, Ő az, a koma, az én komám, a róka komám. Egerészni indult, egy még behavazott heretáblán. Néha megáll. Kapar. Tesz-vesz. Megnyalom jobb tenyerem, csücsöritek, nekiszorítom ajkaim a nedves bőrnek, erőteljesen beszívom a levegőt és felhangzik a keserves, kétségbeesett nyúlsírás. A róka megmerevedik. Felém figyel. Várnom kellett volna még, hogy elinduljon valamerre. De nem, én türelmetlen voltam. Újból csérogni kezdtem. A róka minden idegszálával az előző hang irányába figyelt és észrevette a csalást. Ahelyett, hogy idejött volna a finom nyúlpecsenyére, visszasomfordált a bozótosba.
Először azt hittem – mert volt már rá példa –, hogy a koma visszamegy a takarásba, annak oltalmában eljön a szakadásig a sűrűben a pecsenyéhez. Vártam is egy darabig, de semmi. Egyszer csak arra leszek figyelmes (egy jó húsz perc múlva), hogy két szarka valamit nagyon pöröl a bozótos túloldalán. Ahhoz hogy oda belássak, előre kell mennem úgy háromszáz métert. Óvatosan, csendesen megyek. A szántás már kezd ragadós lenni. De azért mégis inkább azt választom, mert a hó még mindig nagyon zajos, ropogós. A vége felé, ahol a kilencedik dűlő bozótosa találkozik a szakadással, már nagyon óvatosan lépkedek. Lapulva, a takarás oltalmában kilesek.
Elönt a melegség. A siker jóleső érzése tölti el testemet. Leülök egy száraz fűcsomóra. A fényképező gépemért nyúlok a hátizsákba, de a félliteres üveg akad a kezembe. Hát, ha már itt van… Egészségünkre!!! No meg a komáéra. Egyelőre! Próbálok tenni pár képet. De nagyon messze, van vagy 150–160 méterre. Visszarakom a fényképezőgépet a hátizsákba. Leveszem a hátamról a puskám. Akárhogy próbálkozok, mindig valami útban van. Vagy egy nádszál, vagy egy fűcsomó. Óvatosan előre megyek. Úgy huszonöt méternyire odébb találok egy ideális helyet. Egy száraz fűvel borított padkán ülök le. A két térdemre támasztott könyökömön biztos kézben fekszik a puska. Semmi sincs a golyóm útjában. A róka teljesen belefeledkezett az egerészésbe. Nem megy el. Nem kell kapkodnom. Egy picit odébb ment, de nem számit, lőtávolon belül van. Kivárom a kellő pillanatot, és amikor megmerevedik, oldalát mutatja, visszafogom a lélegzetem – talán a szívem is megáll egy pillanatra –, elgörbül a jobb mutatóujjam. Ez a kis puska is nagyot szól ám az ilyen síri csöndben. De a mennydörgés gyorsan elül, visszaáll az előző csend, a nyugalom. Csak egy égnek meredő fehér bojtos, vörös rókafarok int még egy párat búcsúzóul ennek a világnak…
Lemászok a szakadék aljára. Megindulok a róka felé és közben számolom méteresre nyújtott lépteim: Egy, kettő, három… százhatvanhárom, százhatvannégy és itt megállok. Ott fekszik előttem, asztalnyi fehér hófolton egy gyönyörű rókakisasszony ünneplő ruhában. A vörös bunda, a koronaszőrök kormos vége szinte izzik a szikrázó napsütésben. Egy darabig csak állok fölötte. Szememmel simogatom, gyönyörködöm benne. Megdicsérem magam a szép találatért. Bevallom, jólesik a dicséret, szívet melengető és őszinte. Kár hogy más nem látta csak én, no meg Barátom, most Te.
Készítettem egy pár fotót, majd visszaballagtam és fölmásztam a szakadás fölső élére. Gólyasziget felé vettem az irányt. Most már inkább a fehér foltokat keresem, mert a megolvadt sár mindjobban belekapaszkodik a csizmámba. A távolban erről is, arról is, kisebb-nagyobb libacsapatok mozogtak. Egyértelmű, hogy nem vonulnak, nem nyílegyenest haladnak, nem rendezettek a soraik, inkább csak úgy kavarognak, lejjebb-följebb emelkednek. Legelőt keresnek. Nagyon valószínű, hogy ezt túl Gólyaszigeten, a morotvai hatalmas legelők gyöpén fogják megtalálni. Hát akkor én is oda igyekszek a mielőbbi viszontlátás reményében.
Fura ez az Élet. Néha fukar, semmit se ád. Néha meg két kézzel szórja a kegyeit. Ez is egy olyan nap volt, amikor kegyes volt hozzám a sors. A szakadás szélén végigérek a lápi út végéhez, fölkapaszkodok a dombon és ránézek Gólyaszigetre. Fönt a domb tetején, mint a király, végignézek a birodalmamon, az én Gólyaszigetemen. Mindig közel állt a szívemhez. Szidtak is érte a kollégáim. Habár a vadászterületünk egyik legtávolabbik csücske, de ha megkérdezték, én mégis azt akartam, hogy ott vadásszunk. Most még szebbnek tűnt, mint valaha. Szikrázott a reggeli napsütésben a tengernyi nádas. Mint ezernyi szeplő kandikált ki a zsombékok feje a megcsappant hótakaró alól. Fölötte a kék égen hatalmas libacsapatok kavarogtak. Kedvem lett volna, meg a hangulatom is olyan volt, csatlakozni hozzájuk.
Önkívületben, hogy a gyönyört még fokozzam, a hátizsákomban a flaska után kutatok. Egy-két korty. Nem is tudom, hogy miért nem mindig ilyen az élet? Lassan azért visszatérek a földre. El kéne indulni. És amikor az ember elindul, illik a lába elé nézni. Lábam elé nézek, földbe is gyökerezik abban a minutumban. Szoborrá merevedek. A Gólyasziget bejáratát, a hídon, egy vörös csuhás vitéz, egy őzbak őrzi. Agancsának hathegyű dárdája most az ég felé áll, inkább a szemével szúr. Úgy érzem a szemem közé néz. Nem mozdulok. Ki bírja tovább. Az én tekintetem nem szúrós, inkább simogató. Megérzi, hogy nincs veszély. Egy kis idő után leengedi a fejét és valamit lent matat. Nem látom, hogy mit, elég messze van, van vagy százméternyire tőlem.
Óvatosan leguggolok. Habár semmi takarás nincs a közelemben, de így mégse vagyok olyan föltűnő. Leveszem a hátizsákom. Kikeresem a fényképezőgépet. A tízes optikai zoom sokat számit, de csodát nem tesz. Azért csinálok pár képet, hátha nem enged közelebb magához. Megindulok. Lassan, mint egy lassított film. Tizenöt, húsz lépés után megint fényképezek. Lopakodom, majd fényképezek. Egyenest felé tartok, semmi takarás a közelemben. Óvatosan lépek egyet-kettőt, de a szemem le nem veszem róla. Néha fölkapja a fejét, olyankor szoborrá válok, néha még fél mozdulatban is. Legalább húsz-huszonöt percbe telik, amíg megteszem a féltávot. Megszoktuk egymást. Csak föltekint rám néha, és már folytatja is a dolgát. Most már látom is, hogy miben serénykedik. Egy befagyott víztócsa jegét nyalogatja, így enyhíti szomját. Fölbátorodok. Mind bátrabban lépkedek előre. Közben „kattogtatom” a gépem (digitális, nem kell spórolnom a filmet).
Bolond ez az őz vagy nagyon is okos. Ösztöne súgja, nem jelentek veszélyt, most nem vagyok vadász, csak egy elkábult kukkoló, aki közelebbről szeretné látni az ő világát. Hát, ha szeretné, nézze. Neki nincs kifogása ellene. De most már tényleg kezd hihetetlenné válni a dolog. Ott vagyok húsz méterre tőle. Néha rám néz. De nem ám úgy idegesen kapkodva, nem, teljes bizalommal, nyugodtan, majd folytatja a dolgát. Csináltam szép képeket. Különböző pózban. Úgy vagyok vele, most már nem baj, ha elugrik. Megyek bátran. Hát ez nem igaz! Semmi takarás, még egy fűszál se. Semmi, a kitaposott kocsiút. Csak megyek. Tizenöt, tíz. Fényképeznék, de a tízes zoomra állított lencsébe nem fér bele a legény, állítanom kell a nagyításon. Merthogy legény, nem egy érett férfiú, azt régóta tudom. Habár a férfiassághoz megvan mindene. Az agancs, habár még nincs letisztítva, nagyon is férfias. Hatágú, vastag. A fülénél legalább tizenöt centivel hosszabb. Tehát minden derék őznek becsületére válna. De a nyaka, a tartása, az egész lénye, egy kamaszra vall. Fényképeztem, gyönyörködtem.
Közel kerültünk egymáshoz
Nem bírom tovább, hangosan elnevetem magam. Fölemeli a fejét, rám néz. Semmi félelmet nem látok azokban a gyönyörű, értelmes szemekben. A fekete nedves orra mintha fintorogva azt kérdezné, no mi van, van valami baj? És nem tágít, ott áll velem szemben. Na eredj már! Ha így viselkedsz, megjárhatod! Nem mindenki ilyen jó ember. Mindezt kedvesen, de hangosan közöltem vele. Kelletlenül – akarom is, meg nem is –, megfordult és elballagott a nádas felé. Mielőtt eltűnt, visszafordult. Nekem úgy tűnt, biccentett. Majd találkozunk!
Igaz, jártam egyet Gólyasziget körül, de már nem emlékszem semmi másra. Még hosszú ideig varázsában tartott a bűvölet. Hogy ez nem csak álom volt, bizonyítja a fotó.
* * *
De ha hiszed, ha nem Barátom, ezzel még nincs vége a napnak. Az ember azt hinné, ennél már több nem lehet, nem férhet bele már több. Igen ám, de ott volt még a délután. Ebéd után még egy kis lustálkodás is belefért. Ahogy kint állok a gangoszlopnak támaszkodva, a hasamat simogatva, amelyben bent feszült egy szalonnás babkonzerv és egy marhagulyás konzerv teljes tartalma, kiengedem egy lukkal a nadrágszíjam, közben az eget kémlelem. Megpróbálom megszámolni az össze-visszakóválygó libacsapatokat. Már harmadszor kezdem újra, de mindig összezavarodok. Ah, hagyjuk ezt a fenébe! Nem számolni, lőni kéne közülük egy párat. Nem vagyok már húsz éves. Az indiánok nyarakban számolják az idő múlását, én inkább azt mondom hatvankét téllel a hátamon, elég volt az a huszonpár kilométer délelőtt.
De csak az indulás volt nehéz. Ahogy kiértem a falu szélére, át az árkon, ki a Pöcér gyöpére, már nem is voltak olyan nehezek azok a csizmák. Vagy csak nem figyeltem rájuk, elvonta a figyelmem az a rengeteg kacsa és liba a pöcéri kacsató fölött. Sajnáltam, hogy a fényképezőgépem otthon felejtettem. Visszafordulni nem lehet, akkor nem lesz szerencsém. Pedig most lesz, lennie kell. Még sose éreztem ilyen biztosan. Egy ilyen napon csak úgy lehet. Szedtem is a lábam, egyenest a kacsató végén álló nagytöltésnek. Csak odáig eljussak észrevétlenül, utána már lovon vagyok. A kacsató nyugati oldalán végighúzódó magas töltés takarásában könnyedén becserkészhetem a legelésző libacsapatokat. Most is a kis .223-as billenő csövű golyós puskámat hoztam magammal. Ezzel, ha fölfekszek a töltés tetejére, kitámasztott könyékkel akár 200–250 méterről is ki tudom venni a vámot egyik-másik legelésző csapatból.
Óvatosan kilesek a nagytöltés fölött. Fölgyorsul a szívem, repes a lelkem a gyönyörtől, ami a szemem elé tárul. Zajlik az élet a tavon. Szinte megmozdulnak, élnek a zsombékok. Majd mindegyik tetejében, tövében, mellette ül vagy úszik valamilyen madár. A legtöbb a tőkés, de van ott cigányréce, fütyülő, csörgő, meg mindenféle. Szárcsák csapatostul a nyílt vízen. Szürke gémek meg kócsagok a partközelben ágaskodnak. De mi a fene az ott? Vitorlás a kacsatavon?
Te jó ég, egy hatalmas hattyú! Fölfuvalkodott gőggel tetszeti magát szíve hölgyének, a mellette eltörpülő hattyúkisasszonynak. Szárnyait kissé megemelve, tollait fölborzolva, a lemenő nap fényében fehéren csillogva, tényleg hatalmasnak tűnik. Ritkán van alkalmam ilyet látni. Ritka tél végi vendég ő mifelénk. Majdnem késve veszem észre a hatalmas libacsapatot, amely épp leszállni készül. Szerencsére elég hangos a társaság, így idejében sikerül lebújnom. Pár kört tesznek még a tó fölött, mind alacsonyabban és alacsonyabban, mígnem rászánják magukat a leszállásra. A tó keleti partján, a Betlehem felőli oldalon szállnak le, tőlem olyan egy kilométernyire. A céltávcsövön keresztül figyelem őket. Rengetegen vannak. Két futballpályányi területet foglalnak el. A legközelebbjei olyan 50–60 méterre lehetnek a tó túlsó szélétől.
Tehát, ha a nyugati part mentén (mert csak erről van töltés), a töltés takarásában irányukba tudok jutni, akkor olyan 150–160 méterről próbálkozhatok lövéshez jutni. Nincs nehéz dolgom, a kétésfél-három méter magas „hegyvonulat” takarásában egykettőre ott vagyok. Előtte azonban egy párszor kilesek, ott vannak-e, mit csinálnak az én libáim. Nyugodt a társaság. Nyilván hosszabb útról jöhettek, legtöbbjük bóbiskolt, némelyik csipegetett, de azért néhány libanyak mindig az égnek meredt, éberen figyelt. Amikor úgy láttam, hogy jó helyen vagyok, kiválasztottam egy megfelelő dombocskát, ami körül nem volt semmilyen nagyobb gaz, ami a golyóm útjába esne. Kényelmesen nekihasaltam. Mindkét könyököm jól beágyaztam, a puskatus a vállamnak szorul. Kiválasztottam egy legközelebb álló, tollászkodó libát. Van időm, nem kell kapkodni. Mindenre odafigyelek, átgondolok minden mozdulatot. A célkereszt szálkája függőleges, az objektív világa szép kerek, nem ovális. Visszatartom a lélegzetem. Még egy pici igazítás, a kereszt a szárnya tövén.
A mutatóujjam már görbülni készül, amikor közvetlen-közelről egy rekedt trombitahang a kórságot hozza rám. Ijedtemben majdnem elsütöttem a puskám. A következő pillanatban már tudtam, hogy miről van szó, vagyis hogy kiről, no de az az előző pillanat, az vérfagyasztó volt. Az történt, hogy nem vettem észre az alattam tollászkodó libapárt. Szerencsére ők se láthattak engem, esetleg csak a kiálló puskám csövét. Ezért nem kaptak rögtön szárnyra, inkább a harcias gúnár, mély, férfias hangján, megpróbálta elriasztani azt a fekete piszkafaszerűséget, aki az ő asszonysága körül leselkedik. Mondott még valamit, nyugtatta a lúdasszonyságot vagy csak méltatlankodott, pörölte a betolakodót – nem tudom. De hallottam, amint tocsogva beindulnak a tó közepe felé. A hangokból ítélve olyan harmincméternyire lehettek tőlem. Nem sok időm volt a gondolkodásra.
Térdre emelkedtem és kapásból meglőttem az egyik libát. Legnagyobb meglepetésemre mindkét liba vergődni kezdett. Meglepődtem, merthogy a libák nem voltak egy vonalban, inkább keresztben a golyó röppályához képest. A nagy örömben majdnem végzetes hibát tettem. A puskám fönt hagytam a hátizsákomra téve a töltés tetején. Ahogy csobogva beindultam, a libáim magukhoz tértek. Egyik erre, a másik arra. Nem is tudtam, mit csináljak. Zargassam azt, amelyik a part menti sásba igyekezett elbújni, vagy szaladjak vissza a puskámért és lőjem azt, ami már hatvanméternyire a sík vízen menekül. Az utóbbit választottam. Föltámasztott puskával meglőttem a tó közepe felé tartó libát.
Az innensővel már nem volt gond. Még élt, amikor megtaláltam, de menekülésre már nem volt ereje. A másikért azért megszenvedtem. Sokat kellett kerülgetnem, zsombékok tetején egyensúlyoznom, hogy ne merüljön meg a csizmám. De végül aztán sikerült. Kint feküdt egymás mellett egy gyönyörű nyárilúd-pár. Életemben először lőttem két libát egy napon. Feszítettem is nagyon, ahogy beértem a faluba. Annak drukkoltam, hogy találkozzak valamelyik vadászkollégával, had vigyék a hírt „a Szögi két libát lőtt”. De nem, nem találkoztam senkivel. Közben jócskán be is sötétedett. De azért így is szép volt. Meg a másnap délelőtt készített fotókat is sokan látták. Most te is láthatod, s az örömömben is osztozhatsz.
Sokszor csókol barátod, Tibi.
Zenta, Vajdaság
A szerencse ludai
Vadászat
…és megtört a jég!!
Király Attila vadászíjász kislányával közösen vadászott. Az élményeiről beszámolt lapunknak:
A lányom két éve kísér és együtt eddig nem sikerült semmit elejteni. Nem jutottam lövéshez, vagy, ahogy ő mondja: “mindig az jön be, amire épp tilalom van”, vagy az utóbbi időben elhibázom – ilyen is volt. Talán rágörcsöltem, nagyon szerettem volna egy közös elejtést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-3-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
13:30-kor már az autóban ültünk. A pár napja kihelyezett vadkamera többek között egy egyagancsú bakot is lencsevégre kapott – volt esély, hogy bejön. Kevés esély volt, de volt. Miután átvergődtünk a határon, ami “összeért”, lepecsételtetve a papírt, hogy viszem-hozom az íjat, a magyar számom bemondta az unalmast. Kiskunhalason megszervízelték, így már tudtam szólni a vadőrnek, hogy érkezünk. Már az erdőben jártunk, párszáz méterre a leskunyhótól, alig várva, hogy beüljünk, mikor – elakadtunk. A favágók hulladékainak segítségével sikerült kivergődni a “fosóhomok” csapdájából, a kocsit otthagyva gyalog indultunk a kunyhóig, az akciótól piszkosan és csuromvizesen. Közben bolond szél támadt, szerencsére épp jó irányból.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-4-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Jeget mondanak. Fákat kicsavaró szelet. Velem meg ott a gyerek. Hát, meglehetősen ideges voltam. Mézesszívet vettem elő, javítja a koncentrációt. És éhes is voltam. Meg ideges. Amint ott bontogatom a kevésbé csörgős zacskót, amibe otthon átöntöttem, a szemem sarkából két őzet pillantok meg a szórón!! Lassan szemügyre véve állapítom meg, hogy suta, de nem bakkal – hanem a gidájával.
Rékával lefilmeztük és elégedetten ültünk vissza, mikor elmentek. Jó, hogy elmentek – nem jó, ha kiszúr a suta és riaszt. A szél tovább játszotta bolond játékát és két nyúlon meg három szajkón kívül nem jött semmi. Aztán egy karvaly, ami odavágott a vadgerlének, de elhibázta. Lassan szürkült. Kezdtem elveszíteni a reményt – pedig olyan biztosan éreztem: ma elejtünk valamit!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-1-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Léptek zaja verte fel az addigra már lecsendesedett erdőt.
– Jön valami – súgtam a lányomnak. De ahogy jött, már ment is – a forgó szél elárult bennünket, és távolodni hallottuk a lábak neszét. Odébb riasztott is. Nnna, ez nem a mi napunk – akartam épp mondani a vadőrnek. De furcsa érzés lett úrrá rajtam. Jobban kellene bíznom – gondoltam. Ekkor ütött szöget a fejembe a gondolat: DNY-i szél fúj, az őz DK-re volt, és délre futott. A stressz-szagot arrafelé hagyta ott. Ha arról jön valami, mindenképp megérzi a szagunkat, tehát mindegy. Szemből, balról, de még hátulról is jöhet bármi – ha nem fordul a szél, mint ma már háromszor.
Még végig sem gondoltam, szemből-jobbról, keleti irányból megjelent a bak! Két év alatt nagyon sok helyzetet kihagytam (pl ág volt előtte, erősen szürkült és lámpázni kellett volna…). Elkezdtem megfeszíteni az íjat, erre fölkapta a fejét! Negyedig kihúzott íjjal vártam, hogy ismét lehajoljon. Két örökkévalóság után ez meg is történt, ismét inni kezdett. Kihúztam az íjat és fókuszáltam. Mivel múltkor fölé lőttem (ma a próbalövések nagyon jól mentek!), kissé lejjebb húztam az íjat – túlzottan nem mertem, mert az a tapasztalat, hogy ilyenkor okvetlen alá lövök. Igyekeztem jól oldani, nem siettem el. Jónak éreztem. A bak viszont eldőlt – gerinclövés…
Üröm került az örömbe. Épp ez az, amit mindig próbálok elkerülni. Még ma is beszéltünk róla a lányommal, hogy azért gyakorolok sokat, hogy ne szenvedjen a vad. Az Attila Kelemen féle vadászkésemmel megadtam a kegyelemdöfést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-2-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Biztos voltam benne és a videó igazolta is: mire a vessző odaért, a bak rogyasztott.
Zúgjon neki odaát!
Írta és fényképezte: Király Attila
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Vadászat
Egy csodás vadászat
Pető Zsolt 2024. augusztus elsején egyéni vadászaton vett részt, vaddisznóra vadászott. Élményeiről beszámolt lapunknak az elejtő:
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-2-300x167.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Kedves Vadász Barátok! Szeretném megosztani veletek vadászatom történetét. Miután elhelyezkedtem a kedvenc vadászterületemen, sokáig csak várakoztam. Éjfél után azonban a repcetarlón, amin déli szél fújt, északi irányból kiváltott az áhított vad. Természetesen északi irányból érkezett a közeli napraforgótáblából. Cserkelésre semmi esélyem nem volt a körülmények miatt. Jó pár mély levegővétel után úgy döntötttem, hogy lövést teszek a vadra. Miután lejött a horizontól, célba vettem és egy jó találattal hoztam terítékre a fényképen látható vaddisznót. A lövés pillanatában tudtam, hogy 200 méternél messzebbre van tőlem.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Az öreg Sauer 90 300 W. még mindig a legjobb vadász fegyverek között van! A Federel Power Shock 11,7 g lövedéktől azonnal helyben maradt a kan. Miután birtokba vettem, ellenőriztem a távolságot, amit GPS-el mértem meg. A lőtáv pontosan 370 méter volt! Az illetékes vadászati hatóság bírálata szerint a nagyagyarak hossza elérte a 23,7 és a 24,8 centimétert.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-1-300x169.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
A kisagyarak körmérete meghaladta a 6,7 és 6,9 centimétert. A hatóság szakemberei aranyéremmel díjazták a trófeát! Köszönöm Vidoczi Zoltán barátomnak a munkáját, aki elkészítette a trófeaalátétet ennek a különleges trófeának!
Külön köszönetemet szeretném kifejezni barátaimnak: Zolikám, Danikám, Csabikám!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-3-300x290.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Nagy boldogság nekem ez az élmény és ez a trófea, amit soha nem felejtek el!
Írta és fényképezte: Pető Zsolt
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Frommer
FRANCHI: Hogyan tisztítsuk meg a sörétes puskát?
A sörétes puska tisztítása egy olyan része a vadászatnak, amelyet nem szabad alábecsülni, ha azt szeretnénk, hogy fegyverünk mindig olyan állapotban legyen, hogy bármikor elindulhassunk vadászni. A puska tisztításának elsajátítása minden vadász számára elengedhetetlen, hogy a vadászat után a legjobb állapotban várakozzon a fegyverszekrényben. A vadászat sok apró dologból áll össze: érzelmek és adrenalin, a természet közelsége és az élővilág tisztelete, a vadásztársakkal megosztott pillanatok, valamint a magányos séták a vadászkutyánkkal s végül, de nem utolsó sorban a vállunkon, a kezünkben ott kell lennie szeretett fegyverünknek is, amellyel, ahogyan minden mással, törődnünk is kell. Cikkünk, – amelyet Albert Attila, a FROMMER kereskedelmi igazgatója fordított – az olasz fegyvergyár, a 155 éves FRANCHI útmutatását tartalmazza és néhány tippet kaphatunk, hogyan végezzük el a „terepi” karbantartást, hogy a vadászpuskáink mindig csillogóan tiszták legyenek!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/pulizia-fucile-2-300x200.jpg)
A nedves, párás környezet a legnagyobb ellensége a fémnek és a farészeknek. Forrás: Franchi / FROMMER
A sörétes puska tisztítása ugyan egy apróság a vadászat élményében, de megkerülhetetlen. Ahogy minden tapasztalt vadász tudja, ezt nem lehet elhanyagolni és valljuk be, fegyverünk gondozása, ha valóban szeretjük ezt a szenvedélyt, igazán jó érzést ad. Sokan beszámoltak már erről s persze ki ne ismerné azt a megnyugtató érzést, mikor végeztünk a művelettel.
Hogyan tisztítsuk a félautomata sörétes puskát?
Először is, végezzünk megfelelő karbantartást. Számos tényező fenyegeti a vadászfegyverek állapotát, ezért nagy figyelmet kell fordítani a karbantartásra. Különösen az új engedéllyel rendelkező vadászok számára fontos, hogy tiszta fegyvereik legyenek és ennek érdekében jó szokásokat alakítsanak ki!
Egy vadásznap, legyen az rövid vagy egész napos, számos külső tényezőt hozhat, ami veszélyeztetheti a puska integritását. A lőpor robbanása miatt keletkező maradványok és lerakódások, a növényi szennyeződések, levéldarabok, harmatcseppek, nedvesség vagy eső, sár, izzadt tenyérlenyomatok és egyéb külső tényezők is veszélyeztethetik a vadászfegyver épségét.
Fontos, hogy a sörétes puskákat a tisztítás előtt szedjük szét. Mielőtt bármilyen karbantartást elkezdenénk, elengedhetetlen, hogy gondosan szétbontsuk a puska fő részeit és az ismereteinknek megfelelően megvizsgáljuk.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image1-3-2-1024x1024-1-300x300.jpeg)
Kedvelt márka a Ballistol. Fotó: Dr. Szilágyi BAy Péter / Agro Jager
Hogyan olajozzunk a félautomata sörétes puskát?
Szedjük szét, vegyük le a csövet és tárat. Hasonlóképpen járjunk el a bock vagy dupla fegyvereknél is és a fődarabok szintjéig bontsuk szét a puskáinkat – ahol az ejektor részeit alaposan tisztítsuk meg.
Az elsütőszerkezet más történet, mivel az a tusában marad, így azt általában terepi karbantartáskor nincs lehetőségünk megbontatni.
A bock puskáknál, miután eltávolítottuk az előagyat, a csövet, az első lépést már teljesítettük is, miközben a félautomata sörétes puskák szétszedése után mélyebb tisztításra nyílik lehetőségünk, szemben a hagyományos dupla vagy bock puskákkal.
Ezenkívül a Franchi vadászfélautomata puskák, amelyeknek inercia mechanizmusa elöl helyezkedik el, a visszarugó pedig az előagy alatti csőre van szerelve, még könnyebben tisztíthatóak. Elég csak eltávolítani az előagyat, és már hozzá is férünk! Még a legapróbb porszemek is elérhetők… például egy fogkefével!
Általánosságban elmondható, hogy az Affinity 3 és Affinity 3.5 félautomata puskák, az elülső inercia működési rendszerrel, kevesebb karbantartást igényelnek, így könnyítve a vadász dolgát.
Miután a puska szétszerelésre került, a tisztítást gondosan meg kell kezdeni.
Hogyan tisztítsuk meg a hagyományos sörétes puskákat?
Miután a puskát szétszereltük, el kell távolítani minden szennyeződést, ami a vadászat során rakódott le. Puskatisztító pálcák, rongyok, fogkefék vagy kefék, mind megfelelő eszközök erre a célra!
Különös figyelmet kell fordítani a cserélhető choke-ok és a csövek tisztítására.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_083844-300x153.jpg)
Cserélhető szűkítésekkel egy FRANCHI Feeling sörétes fegyver. Fotó: Agro Jager
Először, miután szétszereltük és eltávolítottuk őket, durva ronggyal és acéltisztítóval kell megtisztítani, amíg az összes szennyeződést le nem szedtük a csövek belső felületéről. Nagyon fontos megtisztítani a csövet ott is, amely a choke-okat tartja. Addig folytassuk, amíg minden lerakódás el nem tűnik.
A sörétes fegyverek töltényűrjeit se felejtsük el: gondosan meg kell tisztítani, mivel ez az első olyan terület, ahol a korrózió elindulhat. Ha van előrelátásunk és nem várunk túl sokáig, ha két-három vadásznaponta megtisztítjuk a csöveket, a munka viszonylag minimális lesz.
Célszerű minden alkalommal áthúzni egy tisztító pálcát a csövön, majd végül egy zsíros, “vastagabb” olajjal befejezni a műveletet, hogy a fémet szigeteljük a levegőtől.
Tisztító pálcák minden fegyvertisztító készletben megtalálhatók a fegyverboltokban.
Fokozott figyelemmel járjunk el akkor, ha gyöngygolyót használtunk – vaddisznóhajtások esetén.
Ezt azért szükséges megtenni, mert a golyó nagy szennyeződést okoz, így az első szabály: ne várjunk túl sokáig!
A Pegoraro Tiro Dinamico lőszerei kedveltek a gyöngygolyó szerelmeseinek körében. Fotó: Frommer / Agro Jager News
Miért szükséges olajozni a sörétes puskát?
A vadász az a fajta ember, aki nem hátrál meg és még a nehéz környezeti és időjárási körülmények között is elindul, mert a vadászat izgalma az oka annak, hogy bármilyen esős, nyirkos és hideg idő van, a vadászat nem marad el. Egyébként, ha a puska tisztításáról van szó, a legfőbb ellenség mindig ugyanaz: a víz! Hogyan védhetjük meg tehát a sörétes fegyvereinket?
A fegyver szárítása sajnos önmagában nem elegendő, mivel olajréteg nélkül nincs semmilyen védelem a nedvesség ellen. Már egyetlen vízcsepp, nedves környezet is problémát jelenthet,vagy ha a forró fegyvert visszarakják a tokba és olyan kondenzáció keletkezik, amelyek végeredményben a korrózióhoz vezet.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Minden félautomata puska, amely terepmintás (camo) bevonattal vagy még jobb esetben Cerakote bevonattal rendelkezik, nagyobb ellenállást garantál az időjárási hatásokkal szemben és ideális extrém vadászati körülmények között, például vízivadak vadászatánál.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Kepernyokep-2024-09-06-182656-300x76.png)
Franchi Affinity 3 Cerakote bevonattal. Forrás: Franchi
A Cerakote egy ultrafinom kerámia alapú festék, amely kiváló ellenállást biztosít az időjárási hatásokkal szemben.
Alternatívaként, a barnított puskákat gondosan olajozva kell tartani vadászat után, és ennyi… alapvetően ezzel a művelettel kész is vagyunk!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image3-1-3-1024x768-1-300x225.jpeg)
Különféle fegyverápoló szerek közül lehet válogatni a FROMMER polcain. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Végül, de nem utolsó sorban: hogyan ápoljuk a farészeket?
Valljuk be, amikor vállra vesszük a puskát és érezzük az alatta melegedő faanyagot, az mindig különös élmény, bármilyen korúak a vadászok. Vannak vitrinpuskák, amelyek szinte túl szépek, hogy igazak legyenek, és vannak azok a fegyverek, amelyek velünk járják a legkülönbözőbb kalandokat.
A Franchi fegyvermárkát, 1868-ban az olasz, Luigi Franchi alapította. A technológia fejlődése mellett a FRANCHI a hagyományt is tiszteli és ma is kaphatóak, rendelhetőek fatusával a fegyvereik. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Ha egy vadásznak ilyen típusú puskája van, amely talán gyönyörű fatusával rendelkezik, akkor néhány „csata” nyomával is számolnia kell. A szenvedélyes, romantikus vadászok még térképnek is tekinthetik ezeket, amelyek megörökítik a puskáinkkal az összes közösen átélt vadászatot.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/02/Frommer-1-300x163.png)
FROMMER, Magyarország legnagyobb fegyverboltja! Kattints a képre és keresd meg a hozzád legközelebb lévő vadászboltot és a szerződött fegyvermestereket!
Mivel a fa élő anyag, az első dolog, amit szem előtt kell tartani, hogy sérülhet használat közben. Bár nincs rá varázsital, vannak apró lépések, amiket megtehetünk.
Ha lakkozott fafelülettel van dolgunk, karbantartásra nincs szükség, viszont ha megsérül, nagyon nehéz helyreállítani. Az olajozott fa azonban közvetlenül a vadász által is karbantartható, anélkül, hogy szakemberhez kellene fordulni.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_084135-2-1-300x152.jpg)
Ne hanyagoljuk el a farészek ápolását sem! Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Amennyiben nincsenek mély repedések, elegendő a fegyverboltban kapható olajjal kezelni a fát és az visszanyerheti eredeti megjelenését és fényét.
Ez az olajozott tusák valódi szépsége, mert mindig újra vissza lehet állítani őket az eredeti állapotukba!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Agro-Jager-FROMMER-Vadaszbolt-2-300x210.jpg)
Albert Attila, a FROMMER Fegyverbolt kereskedelmi igazgatója. Fotó: Agro Jager / FROMMER
Összegzésként
Ezek a hasznos tippek, amelyek segítségével a félautomata sörétes puskát, illetve általában a puskákat tisztíthatjuk és gondozhatjuk. Ugyanakkor igaz, hogy a Franchi puskák valóban a vadász szolgálatára vannak tervezve.
Mert nem a szép fa vagy a szép gravírozás az, ami különbséget tesz, amikor a bozótosban járunk, a mocsaras vizekben vadászunk, vagy amikor a sár már a csizmánkig ér! A különbség abban rejlik, hogy olyan eszköz van a kezünkben, amely felejthetetlen érzelmeket ad nekünk!
Így, miután elvégeztük a munkát és odafigyeltünk a puskánkra… talán ideje újra vadászni indulni!
Fordította: Albert Attila | FROMMER Kft.
H-1089 Budapest, Szenes Iván tér 10.
Telefon: +36 1 210 3506
Mobil: +36 30 213 7334