Vadászat
A sánta vadász és a nagylilik
Szögi Tibor vadászlevelei
Szia kedves Barátom!
Még egyszer bebizonyosodott, hogy a közmondásokban mégiscsak van valami kis igazság. Merthogy „a vak tyúk is talál szemet” (persze, hogy talál, egy kis szerencsével). Az én esetemre lefordítva: „a sánta vadásznak is teremnek babérok”. No, azért nem éppen egy egész koszorúnyi, inkább csak egy kis töretnek való.
Írtam ugye, hogy gond van a lábammal? Vagyis inkább csak a bal lábam nagyujjával. Még a nyár elején mezitlábaskodtam, és visszatört az ujjam. Azóta sem akar rendbe jönni az Istenadta. Egy-egy vadászat, egész napos gyaloglás után úgy bedagad, hogy nem tudok cipőt húzni. A fácánvadászatoknak is nagy részét kihagytam e miatt. De most a pravoszláv karácsony táján (január 7.), szép friss, 15–20 centis hó esett. Az éjszakák nem túl hidegek, mínusz 3–4 C° fokosak, a nappalok meg nulla fok körüliek. Minden ideális, vadászatra való, viszket a menőkém.
Kimegyek a ház mögé a kertbe, gyönyörködök a fehérre meszelt tájban. A hó még majdnem teljesen szűz, csak a szomszéd kandúr kerek nyomai srégalnak át az egyik szomszéd kertből a másikig. Elmosolyodok, azon kapom magam, hogy a nyomakat vizsgálgatom, merről jött, merre ment, ma délelőtt vagy még az éjjel? Mennyivel jobb lenne most valamelyik padéi nádas vagy kökényes mellett nyomozgatni.
A fejem fölött ekkor egy nagy libacsapat húzott délnyugat, az oromparti búzatáblák felé. Nem volt ez olyan rendezett „V” alak, utazó formáció, inkább csak olyan össze-vissza laza társaság, csak innen a Tiszáról átruccannó a szomszédos terülj asztalkámhoz-forma.
Megdobban a szívem: tehát ezek itt vannak még! Akkor Padén is ott vannak! Ott kell, hogy legyenek még inkább, mint itt. Eldöntöttem. Megyek! Nem érdekel a lábam, az ujjam. Lerágom ha kell, de nem maradok tovább… Nagyon bízok a két számmal nagyobb termo gumicsizmámban. Abban van hely bőven, dagadhat az ujjam kedvire. Legfeljebb majd bicegek egy kicsit, ahol senki se látja.
Mindent gondosan összecsomagoltam és másnap, január 6-án reggel irány az Élet. Négy napig terveztem ott maradni. Ennyi házi kosztot csomagolt be Ibi néni. Jó megy majd sorom, csak fölmelegítem és már kész is az ebéd (a párom nagyon vigyáz a vonalaimra).
Az első nap délelőttje ráment a kis házikó lakájossá tételére. A szobám olyan volt, mint a jégverem, több mint két hónapja nem volt begyújtva. Kiszellőztettem, fát hordtam, begyújtottam. A kis „kralyica petyi 3-as” (a kályhák királynője) nagyon megörülhetett a társaságnak, nagyon szófogadóan viselkedett, nem dohogott, nem füstölt, inkább csak dorombolt és ontotta a meleget. A vízóránál megengedtem a főcsapot, bekapcsoltam a bojlert, bepakoltam a fridzsiderbe. A délelőtt már jócskán megöregedett, nem maradt idő kiruccanásra. Ezért inkább arra használtam a még megmaradt időt, hogy a falakat jól fölmelegítsem. Fűtöttem mint a török, s közben a pattogó tűz mellett az elkövetkező napok terveit szőttem, szövögettem.
Ebéd után még hunytam is egyet, minden szemre egy fél órácskát. Délután fél négy körül pattantam föl a terepjáró vadászbicajomra. Nem öltöztem túl vastagon, nehogy leizzadjak. Inkább a hátizsákba tettem egy vastag pulóvert és egy pár vastag zlatibori gyapjú fuszeklit a fehér álcázó ruha mellé. Ezeket majd kint a leshelyemen, valahol az „Avisz” halastavak töltésén veszem magamra. Nem tudom még pontosan, majd ott a helyszínen eldöntöm, hogy meddig megyek a kikindai aszfaltúton. A szajányi hídnál hagyom a bicajt és az Aranka töltésen föl a halastavakig, vagy a téglagyárnál és átvágok a győrmezői réten.
Nyomom a pedált, szépen gurulok, az út szép tiszta, a kocsik lecsapták róla a sós latyakot. Az órámra nézek. Lehet hogy rosszul számítottam ki az időt? Rám sötétedik, mire a leshelyemhez érek? Megigazítom a hátamon a kis .223-as billenő csövű gavallérpuskámat és nagyobb súlyt helyezek a pedálokra. De aztán mégis visszaveszem a tempót. Nem lesz az jó, ha a hátamon végigfolyik az izzadtság. Ha elkések, hát elkések.
A híd van közelebb. Itt hagyom a bicajt, a töltés lábnál belököm egy nádcsomóba. A hátizsákból előveszem és fölhúzom a fehér fölsőt és a fehér sapkát. A puskámról leveszem a tokot és egy szép, karcsú, sajáttöltésű lőszert csúsztatok a csőbe. Kapkodok, sietek, szedem a lábam, már amennyire lehet a traktorkerekektől összevágott töltés tetején.
Száz méternyit haladtam előre, amikor valami azt súgja, Tibi fordulj meg, nézz körül. Megakadt a szemem, egyből kiszúrtam azokat a fekete pöttyeket az aszfaltos út túloldalán, a birtok harmincholdas lápi búzatábláján. Ahogy a céltávcsövem kilencszeres nagyítását segítségül hívom, egyértelművé válik a dolog. Hat liba legelészik a hótól letisztított zöldellő foltocskán. Kicsit messzinek tűnnek, de érdemes megpróbálni. Leteszem a hátizsákom és visszasietek oda, ahol a bicajom hagytam. Az út töltése nem túl magas, derékig eltakar. Kétrét görnyedve igyekszek előre. Az elhaladó autók némelyike megdudál, integet. Nyilván vadászkollega az illető. Nem nagyon örülök az ismeretlen ismerősöknek, még fölriasztják a libáimat, bár úgy tűnik nem igen zavartatják magukat. Legtöbbjük fekszik, a fejét a szárnya alá dugva. Csak az őrszem nyaka mered az égnek, de semmi gyanúsat nem észlel, megszokták már az autók forgalmát, nyugodtan maradnak.
Pont egy kanyarulatnál kerülök irányukba. Az út túloldalán, a libák felőli oldalon egy hosszú, fél méter magasnyi védőkorlát van. Átcsúszok az úton és letérdelek a korlát mögé. Méregetem a távolságot. A Nap már rég lebújt a Tisza-parti erdő nyárfái mögött. Az egész tájat valami fátyolszerű köd fedi. A fehér hópaplanon semmi árok vagy bokor, vagy valami, ami segítene a távolság meghatározásában. Kétszázötven vagy háromszáz? Inkább háromszáz! Igen, annyi lehet.
A védőkorlátra föltámasztott kézfejemben nagyon biztosan fekszik a puska. A célkereszt meg se rezzen a kiválasztott, keresztben álló liba háta fölött úgy három ujjnyira. Nem kell kapkodni, a libák nyugodtak, mit sem sejtenek. Megvárom, amíg egy hatalmas nyergesvontató eldübörög a hátam mögött. Minden lecsendesül. Minden izmom ellazítom, puskám tusa szépen besimul a vállgödrömbe, a lélegzetem visszatartom. Még egy utolsó ellenőrzés, a célkereszt ott van ahol lennie kell. A jobb mutatóujjam szép lassan begörbül és elcsattan a lövés. Érzem hogy mindent jól csináltam. A célkereszt nem mozdult el a lövés pillanatában.
És mégis… hat liba libbent föl egyszerre a levegőbe. Nem akarok hinni a szememnek, hogyhogy nem maradt lent egy sem a fehér szőnyegen? Legnagyobb meglepetésemre a libák, mint akik föl se fogták, hogy mi is történt velük, csak úgy tétován, akarom is, meg nem is, négy-öt méterre a föld fölött odébb libegnek, és olyan hatvan-hetven méterre újból letelepednek.
Vártam tíz percet, hogy egy kicsit megnyugodjanak. Ismét az út túloldalán, a töltés takarásában irányukba lopakodok. Most mintha még egy kicsit távolabb volnának tőlem, mint az imént. Most egy útjelző oszlopának szorítom a bal kézfejem. És ha az lehetséges, most még jobban odafigyelek a lövés minden mozzanatára. A célkeresztet most még egy hajszálnyival magasabbra emeltem a liba háta fölé mint az előbb.
Lövésemre a libák egyszerre rúgják magukat a magasba. Erőteljes szárnycsapásokkal emelkednek az ég felé mind a hatan. Az evezőtollak szinte búgnak, sivítanak a nagy erőfeszítésben. A gúnár érces hangon trombitál, szitkozódik, a hölgyek sipítozva hozzák tudtomra nemtetszésüket.
Hát mit mondjak, nekem is kedvem lett volna kiabálni, mert hát nekem se tetszik igazán a dolog. Két ilyen hibázás! De hát én kire legyek mérges? A libákra? Rajtuk nem múlott a szerencsém. Ők ott álltak szépen, mozdulatlanul, mint a tízes fekete pont a céltábla hófehér lapján. Magamat okoljam? De hisz én is mindent úgy tettem ahogy azt kell, ahogy az a nagykönyvben meg van írva, ahogy már annyiszor tettem a hosszú évek során. Vagy a puskám? A házilag újratöltött lőszer? Nem-nem! És gyanakodva nézek a távcsövemre… De hát az erős fix montázs… Meg hát annyira vigyázok rá, mint a hímes tojásra. Nem nyomom meg, nem ütöm oda, nem adom más kezibe… Ártatlan, nem hibás! De akkor mégis hogy?
Csak aludni kellett egyet rá, és a válasz magától jött, tisztán, egyértelműen, világosan. A kulcsszó „világoson”. Mert másnap délelőtt, amikor ismét arra jártam, a ragyogó napsütésben a zöld foltocska, ahol a libák legeltek, alig volt százötven méterre a védőkorláttól. Rosszul becsültem föl a távolságot. Nem kellett volna föléjük céloznom.
Az idő közben elszaladt, a függönyt már elég jó behúzták. Sötétedett. Mécsesgyújtásra se számíthattam, mert hiszen most fogyott el a holdapó utolsó karéja. De azért jártam egyet az Aranka töltésén. Csak úgy a séta kedvéért. Hisz a halastavi leskelődésről már lekéstem. Oda majd holnap… Jólesett a járás. A fájós lábamról egészen megfeledkeztem.
Már messze, nagyon messze jártam, a régmúlt idők disznait, rókáit űztem fiatalságom valamelyik ködös éjszakájában, amikor a kataháti tanya kutyái visszacsaholtak a mostba. Egy kicsit még tovább megyek és egy nádas szélénél fölállítom a háromlábú székem. Nem is vadászok most valójában. A hátizsákomba ott lapul az új lítium-polimer csodaakkumulátorom, meg a 20 W-os halogén reflektorom, de nem rakom föl a puskámra. A lassan leszálló ködben úgy se venném hasznát. Csak úgy ülök és élvezem a csend hangjait. Később aztán lassan, csöndben, mint ahogy a kísértetek szokták, végiglopakodtam a győrmezői éjszakán, haza, az én kis meleg szobámba.
* * *
Másnap reggel korán, még pirkadattal indultam. Most tovább megyek, föl egészen a téglagyárig. Lassan tekerem a pedált. Ráérek. Van még időm, gondoltam én. De már megint tévedtem. Megint csak elkéstem. Alig hogy leérek a hídról – valahol ott az előző esteli libakalandom helyszínén járok –, meglátom, hogy a libák már lent vannak. Ugyanazon a búzatáblán, csak valamivel előrébb, a téglagyár felé. Tétovázok. Mit csináljak? Erre nem számítottam. A fehér ancugom még a hátizsákba. De hisz az út felülete is szürkésbarna. Lehet, hogy így jobb is, jobban beleillek a tájba. Fölülről nézve, madártávlatból biztos így van. De ahonnan ezek a madarak most engem néznek, vajon így van-e?
Óvatosan megállok egy jelzőtábla „takarásában”. Lehúzom puskámról a tokot és egy lőszert csúsztatok a csőbe. A céltávcsövön keresztül megvizsgálom a társaságot. Most sokkal többen vannak, mint tegnap, lehet olyan harminc madár. Úgy hét-nyolcszáz méterre lehetnek előttem, az úttól százötven méternyire. Vállamra veszem a puskám és lassan kerekezek előre. Úgy teszek mintha csak ide, a szomszéd faluba igyekeznék. A szemem azért mindig rajtuk tartom.
Nyugodtnak tűnik a társaság. Egy-két liba fekszik, a többségük még talpon legelészik. Egy pár autó elhalad mellettük, de ügyet se vetnek rá. Hátha nekem is sikerül. Még száz, még ötven, húsz. méter. Leszegett fejjel, lassan gurulok előre, de a szemem sarkából, sunyin mint a róka, figyelem a zsákmányt. Még mindig nyugodtak. Még csak pár métert! De mintha most több madárnyak meredne az égnek. Nem, nem. Nyugi. Csak képzelődsz Tibi.
Melegem lett egyszerre. Le kellene törölni a verítéket a homlokomról, de nem merem, nem kockáztatok meg semmilyen fölösleges mozdulatot. Óvatosan leteszem a lábam. Megállok. A szemem sarkából még egy utolsó lopott pillantás. A libák még a földön. A bicajom már fekszik az útszélen. Én ott térdelek mellette minden takarás nélkül. Lapítok. Szeretnék a föld alá bújni. Lehajtott fejjel, lassan mint a lassított film, megpróbálom a puskámat levenni a vállamról.
És akkor, abban a pillanatban, azt a halotti, végtelen csöndöt, pokoli lárma robbantja fel. Szárnysuhogás, gágogás, sipítozás. Szinte fájt ez a lárma. Nem is a fülemnek, a lelkemet törte össze. Fölkapom a fejem. A puskám repül le a vállamról, vállhoz is kapom, majdnem közöbük eresztek egy golyót. De végül parancsolok az indulatoknak és csak sóvárogva nézek utánuk. Lehet, hogy a tegnap esti hat madár is köztük volt, ezért ez a nagy bizalmatlanság.
He-hejj, de várjunk csak! Mi történik ott? A libák egy nagy félkört írnak le Padé felől és visszakanyarodnak. Már ereszkednek, leszállni készülnek, ugyanennek a parcellának a túlsó végén. Jó messzire, olyan hét-nyolcszáz méternyire az úttól. Már le is szálltak. Pontosan hogy hova, azt nem látom, mert eltakarja őket a három focipálya nagyságú nádfolt a búzatábla közepén. A szívem újra gyorsabban ver. Melegem van. Kigombolok egy pár gombot az ingem nyakán. Sapkám alól is kiengedem a fölösleges gőzt. Megtörlöm a homlokom és már is úrrá lesz rajtam az a kellemes bizsergés, az a különös állapot, amibe talán csakis nekünk Vadászoknak lehet részünk. Az agyam máris jobban vág. Meg is van a terv. Fölülök a bicajomra és irány előre, a téglagyárhoz. Föntről a Barnahát dombjáról beleshetek a nádas háta mögé.
Jól gondoltam. Azonnal megláttam a fekete szeplőket a most már napfényben szikrázó fehér hóban. A távcsövem is rábólintott, igen, azok ott valóban az én libáim. A nádas déli kiszögelő csücskétől olyan jó golyólövésnyire telepedtek le. Nagyot kell kerülnöm, hogy a nádas túloldalán, takarásban, meg tudjam őket közelíteni. Az imént, amikor a kerékpárom leparkoltam az útszéli kökénybokor mögött, fölvettem a fehér álcázó blúzt és sapkát. Visszamegyek az út mellett a nádas takarásáig. Most még nyugodtan, kényelmesen járhatok, nagy a távolság, magasan vannak a nád bugái.
Elérem a nádast. Ráállok a kitaposott traktornyomra, ami hosszában végigszalad a nádligeten. Ezen az úton hordják be a takarmányt a három itt megbúvó vadetetőbe. Óvatosan kilesek a nyugati oldalon, ez a rész takarva volt, nem láttam be a dombtetőről sem. Nem akarom, hogy meglepetés érjen. Ha esetleg innen fölriasztok egy másik libacsapatot, magukkal ránthatják az enyimeket is. De nem, nincs veszély. Csak pár őzet látok békésen legelészni. A távolság nagy, nem vehetnek észre, biztos nem riasztanak, nem rontják el az én dolgomat.
Visszamegyek a traktornyomra és most már igyekszem minél csendesebben járni. Könnyedén eljutok a déli nádcsík fekete csücskéhez. Ez egy sűrű, szénaboglya nagyságú kökénybokor. Kilesek mögüle jobbról is, balról is, de semmi. Ég nyelte, föld lepte az én libáimat. Pedig állandóan figyeltem az eget, szállni biztos nem szálltak el. Gyalogolni meg nem gyalogol ez a madár nagy távolságokra, legfeljebb arrébb totyog valamelyest. Igaz az orrom elé nem tudok belátni, mert a kökénybokor és a búzatábla kezdete közt egy gazzal és imitt-amott nádszállal benőtt, olyan negyven méter hosszú, még dombocskának se mondható emelkedés van. Lerakom a hátizsákom. Bal kezemben a háromlábú vadászszékem, a jobban a kis .223-as, a szívemben a remény és egy kis kétely keveréke, így indulok meg kúszva-mászva, minden méter után leskelődve a dombocska felé.
Lekapom a fejem mintha szikra szállt volna a szemembe. Egy szamártövis és egy kis nádcsomó között egy libanyak néz velem farkasszemet. Lapulok a hóban. Elönt a hideg veríték. Nem merek fölnézni, csak a fülemmel leselkedek odaátra. Végtelen hosszúnak tűnik a várakozás. És amikor utána újból odanézek, a libanyak most háttal van nekem.
Még egy kicsit lopok a távolságból. Kihasználom minden bokor, minden fűszál takarását és amikor újból belesek az előttem fekvő kis laposba, fölcsillan a szemem, megdobban a szívem. Ott tanyázik előttem, alig száz méternyire, a számomra oly becses társaság. Kisebb-nagyobb csoportokban, ki csak úgy fekve csipegetett, ki éppen fél lábon áll és szundikál, azok meg ott lassan lépegetve válogatnak a finom falatok között. De azért van egy jó néhány, akinek az a dolga, hogy vigyázza a többi biztonságát. No ezekre jó lesz vigyázni, mert ezek nagyon is komolyan veszik a megbízatást. Egy rossz mozdulat, egy rossz lépés, és ma is úgy megyek majd haza, lelógó orral, mint tegnap.
Próbálok egy olyan folyosót keresni a libák felé, ahol semmi se áll a lövedék útjába. Végül fölalítom a székem. Cirkuszi mutatványnak beillő mozdulattal fölkúszok a székemre, úgy, hogy közben az orrom a földet éri. Vállhoz szorított puskával, nagyon, de nagyon lassan fölegyenesedek. Mindkét könyököm a térdeimre támaszkodik. Most a céltávcső ablakán keresztül lesek be abba a csodálatos világba. Sokáig nem gyönyörködhetek benne, mert ha valamelyik éles libaszem észrevesz.… Nem, erre gondolni se szabad!
Mint annyiszor, most is, megkísért az ördög: durr, bele a süreibe. Ne, ne, nem szabad! Hányszor jártam már úgy, nemhogy kettő-három, de egy se került a hátizsákba. Inkább kiválasztok egy szépen, tisztán látszó, keresztben álló libát, és amikor a céltávcsövem szálkája a hóna alá kerül, elhúzom a ravaszt.
A durranás nagy zűrzavart kelt. Kavarodás, tolakodás. Suhognak a szárnyak. A torkokon rekedt rémület, kétségbeesés tör ki. És mégis, mennyire más ez, mint az előző. Nem is olyan fület sértő, szívet fájdító. Persze, hogy nem, hisz egy pár szárnnyal, egy torokkal kevesebb csapja a zajt. Vagy hát nem is zaj ez, inkább csak zene, olyan búcsúkeringő a társuknak, aki földre hajtott fejjel, elernyedt szárnyakkal int búcsút az elvonuló zenekarnak…
Egy szép, tiszta tollú nagylilik lett a mai zsákmányom. Pár fénykép az albumba és egy felejthetetlen, gyönyörű nap emléke a szívemben.
Zenta, Vajdaság
Vadászat
…és megtört a jég!!
Király Attila vadászíjász kislányával közösen vadászott. Az élményeiről beszámolt lapunknak:
A lányom két éve kísér és együtt eddig nem sikerült semmit elejteni. Nem jutottam lövéshez, vagy, ahogy ő mondja: “mindig az jön be, amire épp tilalom van”, vagy az utóbbi időben elhibázom – ilyen is volt. Talán rágörcsöltem, nagyon szerettem volna egy közös elejtést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-3-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
13:30-kor már az autóban ültünk. A pár napja kihelyezett vadkamera többek között egy egyagancsú bakot is lencsevégre kapott – volt esély, hogy bejön. Kevés esély volt, de volt. Miután átvergődtünk a határon, ami “összeért”, lepecsételtetve a papírt, hogy viszem-hozom az íjat, a magyar számom bemondta az unalmast. Kiskunhalason megszervízelték, így már tudtam szólni a vadőrnek, hogy érkezünk. Már az erdőben jártunk, párszáz méterre a leskunyhótól, alig várva, hogy beüljünk, mikor – elakadtunk. A favágók hulladékainak segítségével sikerült kivergődni a “fosóhomok” csapdájából, a kocsit otthagyva gyalog indultunk a kunyhóig, az akciótól piszkosan és csuromvizesen. Közben bolond szél támadt, szerencsére épp jó irányból.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-4-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Jeget mondanak. Fákat kicsavaró szelet. Velem meg ott a gyerek. Hát, meglehetősen ideges voltam. Mézesszívet vettem elő, javítja a koncentrációt. És éhes is voltam. Meg ideges. Amint ott bontogatom a kevésbé csörgős zacskót, amibe otthon átöntöttem, a szemem sarkából két őzet pillantok meg a szórón!! Lassan szemügyre véve állapítom meg, hogy suta, de nem bakkal – hanem a gidájával.
Rékával lefilmeztük és elégedetten ültünk vissza, mikor elmentek. Jó, hogy elmentek – nem jó, ha kiszúr a suta és riaszt. A szél tovább játszotta bolond játékát és két nyúlon meg három szajkón kívül nem jött semmi. Aztán egy karvaly, ami odavágott a vadgerlének, de elhibázta. Lassan szürkült. Kezdtem elveszíteni a reményt – pedig olyan biztosan éreztem: ma elejtünk valamit!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-1-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Léptek zaja verte fel az addigra már lecsendesedett erdőt.
– Jön valami – súgtam a lányomnak. De ahogy jött, már ment is – a forgó szél elárult bennünket, és távolodni hallottuk a lábak neszét. Odébb riasztott is. Nnna, ez nem a mi napunk – akartam épp mondani a vadőrnek. De furcsa érzés lett úrrá rajtam. Jobban kellene bíznom – gondoltam. Ekkor ütött szöget a fejembe a gondolat: DNY-i szél fúj, az őz DK-re volt, és délre futott. A stressz-szagot arrafelé hagyta ott. Ha arról jön valami, mindenképp megérzi a szagunkat, tehát mindegy. Szemből, balról, de még hátulról is jöhet bármi – ha nem fordul a szél, mint ma már háromszor.
Még végig sem gondoltam, szemből-jobbról, keleti irányból megjelent a bak! Két év alatt nagyon sok helyzetet kihagytam (pl ág volt előtte, erősen szürkült és lámpázni kellett volna…). Elkezdtem megfeszíteni az íjat, erre fölkapta a fejét! Negyedig kihúzott íjjal vártam, hogy ismét lehajoljon. Két örökkévalóság után ez meg is történt, ismét inni kezdett. Kihúztam az íjat és fókuszáltam. Mivel múltkor fölé lőttem (ma a próbalövések nagyon jól mentek!), kissé lejjebb húztam az íjat – túlzottan nem mertem, mert az a tapasztalat, hogy ilyenkor okvetlen alá lövök. Igyekeztem jól oldani, nem siettem el. Jónak éreztem. A bak viszont eldőlt – gerinclövés…
Üröm került az örömbe. Épp ez az, amit mindig próbálok elkerülni. Még ma is beszéltünk róla a lányommal, hogy azért gyakorolok sokat, hogy ne szenvedjen a vad. Az Attila Kelemen féle vadászkésemmel megadtam a kegyelemdöfést.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Kiraly_Attila_Ozbak-2-300x225.jpeg)
Fotó: Király Attila – AJN
Biztos voltam benne és a videó igazolta is: mire a vessző odaért, a bak rogyasztott.
Zúgjon neki odaát!
Írta és fényképezte: Király Attila
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Vadászat
Egy csodás vadászat
Pető Zsolt 2024. augusztus elsején egyéni vadászaton vett részt, vaddisznóra vadászott. Élményeiről beszámolt lapunknak az elejtő:
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-2-300x167.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Kedves Vadász Barátok! Szeretném megosztani veletek vadászatom történetét. Miután elhelyezkedtem a kedvenc vadászterületemen, sokáig csak várakoztam. Éjfél után azonban a repcetarlón, amin déli szél fújt, északi irányból kiváltott az áhított vad. Természetesen északi irányból érkezett a közeli napraforgótáblából. Cserkelésre semmi esélyem nem volt a körülmények miatt. Jó pár mély levegővétel után úgy döntötttem, hogy lövést teszek a vadra. Miután lejött a horizontól, célba vettem és egy jó találattal hoztam terítékre a fényképen látható vaddisznót. A lövés pillanatában tudtam, hogy 200 méternél messzebbre van tőlem.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Az öreg Sauer 90 300 W. még mindig a legjobb vadász fegyverek között van! A Federel Power Shock 11,7 g lövedéktől azonnal helyben maradt a kan. Miután birtokba vettem, ellenőriztem a távolságot, amit GPS-el mértem meg. A lőtáv pontosan 370 méter volt! Az illetékes vadászati hatóság bírálata szerint a nagyagyarak hossza elérte a 23,7 és a 24,8 centimétert.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-1-300x169.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
A kisagyarak körmérete meghaladta a 6,7 és 6,9 centimétert. A hatóság szakemberei aranyéremmel díjazták a trófeát! Köszönöm Vidoczi Zoltán barátomnak a munkáját, aki elkészítette a trófeaalátétet ennek a különleges trófeának!
Külön köszönetemet szeretném kifejezni barátaimnak: Zolikám, Danikám, Csabikám!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/AJN_Peto_Zsolt_vaddiszno-3-300x290.jpeg)
Fotó: Pető Zsolt – AJN
Nagy boldogság nekem ez az élmény és ez a trófea, amit soha nem felejtek el!
Írta és fényképezte: Pető Zsolt
Van egy jó vadásztörténete, egy szép vadászélménye?
Küldje el az info@agrojager.hu címre
Frommer
FRANCHI: Hogyan tisztítsuk meg a sörétes puskát?
A sörétes puska tisztítása egy olyan része a vadászatnak, amelyet nem szabad alábecsülni, ha azt szeretnénk, hogy fegyverünk mindig olyan állapotban legyen, hogy bármikor elindulhassunk vadászni. A puska tisztításának elsajátítása minden vadász számára elengedhetetlen, hogy a vadászat után a legjobb állapotban várakozzon a fegyverszekrényben. A vadászat sok apró dologból áll össze: érzelmek és adrenalin, a természet közelsége és az élővilág tisztelete, a vadásztársakkal megosztott pillanatok, valamint a magányos séták a vadászkutyánkkal s végül, de nem utolsó sorban a vállunkon, a kezünkben ott kell lennie szeretett fegyverünknek is, amellyel, ahogyan minden mással, törődnünk is kell. Cikkünk, – amelyet Albert Attila, a FROMMER kereskedelmi igazgatója fordított – az olasz fegyvergyár, a 155 éves FRANCHI útmutatását tartalmazza és néhány tippet kaphatunk, hogyan végezzük el a „terepi” karbantartást, hogy a vadászpuskáink mindig csillogóan tiszták legyenek!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/pulizia-fucile-2-300x200.jpg)
A nedves, párás környezet a legnagyobb ellensége a fémnek és a farészeknek. Forrás: Franchi / FROMMER
A sörétes puska tisztítása ugyan egy apróság a vadászat élményében, de megkerülhetetlen. Ahogy minden tapasztalt vadász tudja, ezt nem lehet elhanyagolni és valljuk be, fegyverünk gondozása, ha valóban szeretjük ezt a szenvedélyt, igazán jó érzést ad. Sokan beszámoltak már erről s persze ki ne ismerné azt a megnyugtató érzést, mikor végeztünk a művelettel.
Hogyan tisztítsuk a félautomata sörétes puskát?
Először is, végezzünk megfelelő karbantartást. Számos tényező fenyegeti a vadászfegyverek állapotát, ezért nagy figyelmet kell fordítani a karbantartásra. Különösen az új engedéllyel rendelkező vadászok számára fontos, hogy tiszta fegyvereik legyenek és ennek érdekében jó szokásokat alakítsanak ki!
Egy vadásznap, legyen az rövid vagy egész napos, számos külső tényezőt hozhat, ami veszélyeztetheti a puska integritását. A lőpor robbanása miatt keletkező maradványok és lerakódások, a növényi szennyeződések, levéldarabok, harmatcseppek, nedvesség vagy eső, sár, izzadt tenyérlenyomatok és egyéb külső tényezők is veszélyeztethetik a vadászfegyver épségét.
Fontos, hogy a sörétes puskákat a tisztítás előtt szedjük szét. Mielőtt bármilyen karbantartást elkezdenénk, elengedhetetlen, hogy gondosan szétbontsuk a puska fő részeit és az ismereteinknek megfelelően megvizsgáljuk.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image1-3-2-1024x1024-1-300x300.jpeg)
Kedvelt márka a Ballistol. Fotó: Dr. Szilágyi BAy Péter / Agro Jager
Hogyan olajozzunk a félautomata sörétes puskát?
Szedjük szét, vegyük le a csövet és tárat. Hasonlóképpen járjunk el a bock vagy dupla fegyvereknél is és a fődarabok szintjéig bontsuk szét a puskáinkat – ahol az ejektor részeit alaposan tisztítsuk meg.
Az elsütőszerkezet más történet, mivel az a tusában marad, így azt általában terepi karbantartáskor nincs lehetőségünk megbontatni.
A bock puskáknál, miután eltávolítottuk az előagyat, a csövet, az első lépést már teljesítettük is, miközben a félautomata sörétes puskák szétszedése után mélyebb tisztításra nyílik lehetőségünk, szemben a hagyományos dupla vagy bock puskákkal.
Ezenkívül a Franchi vadászfélautomata puskák, amelyeknek inercia mechanizmusa elöl helyezkedik el, a visszarugó pedig az előagy alatti csőre van szerelve, még könnyebben tisztíthatóak. Elég csak eltávolítani az előagyat, és már hozzá is férünk! Még a legapróbb porszemek is elérhetők… például egy fogkefével!
Általánosságban elmondható, hogy az Affinity 3 és Affinity 3.5 félautomata puskák, az elülső inercia működési rendszerrel, kevesebb karbantartást igényelnek, így könnyítve a vadász dolgát.
Miután a puska szétszerelésre került, a tisztítást gondosan meg kell kezdeni.
Hogyan tisztítsuk meg a hagyományos sörétes puskákat?
Miután a puskát szétszereltük, el kell távolítani minden szennyeződést, ami a vadászat során rakódott le. Puskatisztító pálcák, rongyok, fogkefék vagy kefék, mind megfelelő eszközök erre a célra!
Különös figyelmet kell fordítani a cserélhető choke-ok és a csövek tisztítására.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_083844-300x153.jpg)
Cserélhető szűkítésekkel egy FRANCHI Feeling sörétes fegyver. Fotó: Agro Jager
Először, miután szétszereltük és eltávolítottuk őket, durva ronggyal és acéltisztítóval kell megtisztítani, amíg az összes szennyeződést le nem szedtük a csövek belső felületéről. Nagyon fontos megtisztítani a csövet ott is, amely a choke-okat tartja. Addig folytassuk, amíg minden lerakódás el nem tűnik.
A sörétes fegyverek töltényűrjeit se felejtsük el: gondosan meg kell tisztítani, mivel ez az első olyan terület, ahol a korrózió elindulhat. Ha van előrelátásunk és nem várunk túl sokáig, ha két-három vadásznaponta megtisztítjuk a csöveket, a munka viszonylag minimális lesz.
Célszerű minden alkalommal áthúzni egy tisztító pálcát a csövön, majd végül egy zsíros, “vastagabb” olajjal befejezni a műveletet, hogy a fémet szigeteljük a levegőtől.
Tisztító pálcák minden fegyvertisztító készletben megtalálhatók a fegyverboltokban.
Fokozott figyelemmel járjunk el akkor, ha gyöngygolyót használtunk – vaddisznóhajtások esetén.
Ezt azért szükséges megtenni, mert a golyó nagy szennyeződést okoz, így az első szabály: ne várjunk túl sokáig!
A Pegoraro Tiro Dinamico lőszerei kedveltek a gyöngygolyó szerelmeseinek körében. Fotó: Frommer / Agro Jager News
Miért szükséges olajozni a sörétes puskát?
A vadász az a fajta ember, aki nem hátrál meg és még a nehéz környezeti és időjárási körülmények között is elindul, mert a vadászat izgalma az oka annak, hogy bármilyen esős, nyirkos és hideg idő van, a vadászat nem marad el. Egyébként, ha a puska tisztításáról van szó, a legfőbb ellenség mindig ugyanaz: a víz! Hogyan védhetjük meg tehát a sörétes fegyvereinket?
A fegyver szárítása sajnos önmagában nem elegendő, mivel olajréteg nélkül nincs semmilyen védelem a nedvesség ellen. Már egyetlen vízcsepp, nedves környezet is problémát jelenthet,vagy ha a forró fegyvert visszarakják a tokba és olyan kondenzáció keletkezik, amelyek végeredményben a korrózióhoz vezet.
FRANCHI: hét év garanciával! A boltot a fényképre kattintva lehet elérni!
Minden félautomata puska, amely terepmintás (camo) bevonattal vagy még jobb esetben Cerakote bevonattal rendelkezik, nagyobb ellenállást garantál az időjárási hatásokkal szemben és ideális extrém vadászati körülmények között, például vízivadak vadászatánál.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Kepernyokep-2024-09-06-182656-300x76.png)
Franchi Affinity 3 Cerakote bevonattal. Forrás: Franchi
A Cerakote egy ultrafinom kerámia alapú festék, amely kiváló ellenállást biztosít az időjárási hatásokkal szemben.
Alternatívaként, a barnított puskákat gondosan olajozva kell tartani vadászat után, és ennyi… alapvetően ezzel a művelettel kész is vagyunk!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/image3-1-3-1024x768-1-300x225.jpeg)
Különféle fegyverápoló szerek közül lehet válogatni a FROMMER polcain. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Végül, de nem utolsó sorban: hogyan ápoljuk a farészeket?
Valljuk be, amikor vállra vesszük a puskát és érezzük az alatta melegedő faanyagot, az mindig különös élmény, bármilyen korúak a vadászok. Vannak vitrinpuskák, amelyek szinte túl szépek, hogy igazak legyenek, és vannak azok a fegyverek, amelyek velünk járják a legkülönbözőbb kalandokat.
A Franchi fegyvermárkát, 1868-ban az olasz, Luigi Franchi alapította. A technológia fejlődése mellett a FRANCHI a hagyományt is tiszteli és ma is kaphatóak, rendelhetőek fatusával a fegyvereik. Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Ha egy vadásznak ilyen típusú puskája van, amely talán gyönyörű fatusával rendelkezik, akkor néhány „csata” nyomával is számolnia kell. A szenvedélyes, romantikus vadászok még térképnek is tekinthetik ezeket, amelyek megörökítik a puskáinkkal az összes közösen átélt vadászatot.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/02/Frommer-1-300x163.png)
FROMMER, Magyarország legnagyobb fegyverboltja! Kattints a képre és keresd meg a hozzád legközelebb lévő vadászboltot és a szerződött fegyvermestereket!
Mivel a fa élő anyag, az első dolog, amit szem előtt kell tartani, hogy sérülhet használat közben. Bár nincs rá varázsital, vannak apró lépések, amiket megtehetünk.
Ha lakkozott fafelülettel van dolgunk, karbantartásra nincs szükség, viszont ha megsérül, nagyon nehéz helyreállítani. Az olajozott fa azonban közvetlenül a vadász által is karbantartható, anélkül, hogy szakemberhez kellene fordulni.
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2022/08/IMG_20220816_084135-2-1-300x152.jpg)
Ne hanyagoljuk el a farészek ápolását sem! Fotó: Dr. Szilágyi Bay Péter / Agro Jager
Amennyiben nincsenek mély repedések, elegendő a fegyverboltban kapható olajjal kezelni a fát és az visszanyerheti eredeti megjelenését és fényét.
Ez az olajozott tusák valódi szépsége, mert mindig újra vissza lehet állítani őket az eredeti állapotukba!
![](https://agrojager.hu/wp-content/uploads/2024/09/Agro-Jager-FROMMER-Vadaszbolt-2-300x210.jpg)
Albert Attila, a FROMMER Fegyverbolt kereskedelmi igazgatója. Fotó: Agro Jager / FROMMER
Összegzésként
Ezek a hasznos tippek, amelyek segítségével a félautomata sörétes puskát, illetve általában a puskákat tisztíthatjuk és gondozhatjuk. Ugyanakkor igaz, hogy a Franchi puskák valóban a vadász szolgálatára vannak tervezve.
Mert nem a szép fa vagy a szép gravírozás az, ami különbséget tesz, amikor a bozótosban járunk, a mocsaras vizekben vadászunk, vagy amikor a sár már a csizmánkig ér! A különbség abban rejlik, hogy olyan eszköz van a kezünkben, amely felejthetetlen érzelmeket ad nekünk!
Így, miután elvégeztük a munkát és odafigyeltünk a puskánkra… talán ideje újra vadászni indulni!
Fordította: Albert Attila | FROMMER Kft.
H-1089 Budapest, Szenes Iván tér 10.
Telefon: +36 1 210 3506
Mobil: +36 30 213 7334
You must be logged in to post a comment Login